П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/443/22	

                                                                                                                                  Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О. В.
                                                                                                                                  Місце ухвалення: м. Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів              –  Бітова А. І.
                                 –  Ступакової І. Г.
 при секретарі  –  Качуренко В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС України в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень -

                                              В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до в Одеській області, в якому просив про скасування податкових повідомлень-рішень.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що він дізнався про наявність податкового боргу. На виконання адвокатського запиту, відповідачем було надіслано лист-відповідь, а також копії податкових повідомлень-рішень: за 2015 рік - №0004269-5207-1502/2015 від 25.10.2018 року на суму 15399,17 грн, за 2016 рік - №0004269-5207-1502/2016 від 25.10.2018 року на суму 34844,11 грн, за 2017 рік - №0004269-5207-1502 від 25.10.2018 року на суму 60686,40 грн, за 2018 рік - №0085048-5207-1502 від 16.05.2019 року на суму 58837,36 грн. Зазначає, що 04.09.2015 року ним було припинено підприємницьку діяльність, однак він продовжив володіти об`єктами промисловості на праві власності, отже об`єкти підпадають під підпункт “є” підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.
Вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з позовною заявою.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2024 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС України в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та  прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачу на праві власності з 19.12.2007 року по 07.11.2018 року належало нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , а саме господарські приміщення (дім-лагір, соковий цех, допоміжні приміщення), а також многолітні насадження. Немаловажним також є той факт, що вказане нерухоме майно 05.05.2011 року було передано Позивачем в оренду на 12 років КФХ «Моряк» (ЄДРПОУ 26134672), яке використовувало це нерухоме майно за призначенням у своїй господарській діяльності. Вказує, що при визначені бази оподаткування визначальними ознаками в даному випадку є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника. Тобто, база оподаткування повинна визначатися Відповідачем без урахування організаційно-правової форми власника (фізична особа або фізична особа-підприємець) та виду здійснення підприємницької діяльності, а будівлі промисловості не є об`єктом оподаткування незалежно від статусу їх власника
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 21.07.1994 по 04.09.2015 та з 21.04.2020 по 06.07.2020.
Відповідно до договору купівлі-продажу інвентарних об`єктів від 24.07.1998 (т.1 а.с.67 зворот), витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.04.2007 (т.1 а.с.68), технічного паспорту (т.1 а.с.68 зворот – 71), позивачу на праві приватної власності належало нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №144790130 від 09.11.2018 (т.1 а.с.17-18), та до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №292815314 від 28.12.2021 (т.1 а.с.47-48) щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлові будівлі, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1665586251106, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником є Селянське (фермерське) господарство “МОРЯК” з 07.11.2018 на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 05.11.2018, підписаного з ОСОБА_1 .
Матеріали справи містять договір оренди №1 від 05.05.2011 (т.1 а.с.19-24), укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендодавець) та Селянським (фермерським) господарством “МОРЯК” (Орендатор), предметом якого є майно, у т.ч. нежитлові будівлі. Строк дії договору: 12 років (п.2).
Ізмаїльською міською радою Рішенням №4864-VI від 16.01.2015 “Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки” (т.3 а.с.66-67), вирішено встановити на 2015 рік на території Ізмаїльської міської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості незалежно від типів – 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м бази оподаткування (п.1.3.), крім перелічених у п.1.4.
Ізмаїльською міською радою Рішенням №398-VIІ від 14.01.2016 “Про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки” (т.3 а.с.68-69), вирішено встановити на 2016 рік на території Ізмаїльської міської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості незалежно від типів – два відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м бази оподаткування (п.1.3.), крім перелічених у п.1.4.
Ізмаїльською міською радою Рішенням №1885-VIІ від 11.01.2017 “Про встановлення на 2017 рік ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки” (т.3 а.с.70-74), вирішено встановити на 2017 рік на території Ізмаїльської міської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості 1,5 відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м бази оподаткування.
Головне управління ДПС в Одеській області прийняло податкові повідомлення-рішення №0004269-5207-1502/2015 від 25.10.2018 на суму 15399,17 грн за 2015 рік, №0004269-5207-1502/2016 від 25.10.2018 на суму 34844,11 грн за 2016 рік, №0004269-5207-1502 від 25.10.2018 на суму 60686,40 грн за 2017 рік (т.1 а.с.15), якими визначило ОСОБА_1 податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачуваний фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (18010300).
Головне управління ДПС в Одеській області на адвокатський запит представника позивача надало лист №34219/6/15-32-24-04-07 від 30.12.2021 (а.с.10-14) у якому зазначило, що згідно даних реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 нежитлові будівлі, загальною площею 1264,3 кв.м, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1665586251106, є власністю ОСОБА_1 з 19.12.2007 по 07.11.2018. 
За вказаний об`єкт нерухомого майна й сформовані спірні податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Не погоджуючись зі спірними податковими повідомленнями-рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою.
Не погодившись з податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що будівлі, як виробничі, так і адміністративні й допоміжні, що входять до складу комплексу та не використовуються позивачем в господарській діяльності неможливо віднести до будівель промисловості в розумінні п.п “є” п.п. 266.2.2     п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, а тому прийшов до висновку, що придбані позивачем нежилі приміщення не підпадають під визначення “будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств”.
Колегія суддів надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта виходить з наступного. 
Спірні правовідносин врегульовані  Податковим кодексом України.
Податковий кодекс України  регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, обов`язки та повноваження посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
01 січня 2015 року набув чинності  Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, яким запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначено  ст.266 ПК України.
Підпунктом  266.1.1  пункту  266.1  статті 261 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
За приписами п.п.  266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.
Крім того, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
17.02.2020 Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду прийнято постанову у справі №820/3556/17, якою сформовано новий правовий висновок, відповідно до якого визначено, що застосування підпункту «є» підпункту  266.2.2  пункту  266.2  статті  266 Податкового кодексу України  можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та    інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання    таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
В силу вимог підпункту  14.1.1291        пункту  14.1  статті  14 Податкового кодексу України  у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної пром74исловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та склади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала що таке поняття промислове підприємство.
Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року №530 (далі  ДК 009:2010), економічна діяльність  процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.
Класифікація видів економічної діяльності  (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічноо, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".
Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки з його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Колегія суддів зазначає, що в межах спірних відносин наявна лише одна з обов`язкових умов  будівлі промисловості, оскільки нежитлові будівлі позивача, які хоч і віднесено до будівель промисловості згідно з правовстановлюючими документами, однак такі не використовувалися у господарській діяльності останнього.
Водночас, сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування, оскільки законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його до застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі №812/1800/18, від 27 січня 2022 року у справі № 826/6649/17, від 31 травня 2022 року у справі № 420/12318/21.
Колегія суддів погоджується, що в ході розгляду даної справи судом не здобуто, а позивачем не подано до суду доказів здійснення позивачем у 2016-2018 роках діяльності з промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
При цьому, колегія суддів зазначає, що не є належним доказом використання позивачем нежитлових будівель у господарській діяльності та обставина, що  ним укладено договір оренди №1 від 05.05.2011 (т.1 а.с.19-24), укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендодавець) з Селянським (фермерським) господарством “МОРЯК” (Орендатор), предметом якого є майно, у т.ч. нежитлові будівлі. Строк дії договору: 12 років, оскільки така підстава звільнення від оподаткування як здача власниками будівель промисловості в оренду, лізинг, позичку зявилася у звязку з змінами в Податковий Кодекс (ПК в редакції Законів  № 466-IX від 16.01.2020), тобто після виникнення спірних правовідноси, а саме прийняття оскаржуваних рішень.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у цій справі не встановлено підстав для застосування п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, оскільки відсутні умови, які передбачають можливість такого застосування, а саме - використання позивачем об`єктів нерухомості за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Ураховуючи встановлені судом першої інстанції обставини у даній справі, зокрема, що позивач не є суб`єктом підприємницької діяльності і не використовує належні йому виробничі приміщення у виробничій діяльності, колегія суддів не може погодитись із доводами скаржника, що позивач не є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та вважає, що відповідачем правомірно прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про помилковість застосування судом першої інстанції норм права, а отже апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329  КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2024 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
                                                                  Повний текст постанови складено та підписано  16 липня 2024 року . 

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                       А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                       І. Г. Ступакова