ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2024 р.                                                           Справа № 907/1046/23

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача)                                        Якімець Г.Г.,
Суддів:                                                                      Бойко С.М.,                                                                                                                        Бонк Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:
від позивача (скаржника) – Луцо М.М. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду); Пітух В.І. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)
від відповідача-1 – не з`явився
від відповідача-2 – Кузка С.О. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)
від третьої особи – не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Луцо Михайла Михайловича від 22 березня 2024 року
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 28 лютого 2024 року (підписане 05.03.2024), суддя Лучко Р.М.
у справі №907/1046/23
за позовом Фізичної особи-підприємця Луцо Михайла Михайловича, с. Минай Ужгородського району Закарпатської області
до відповідача-1 ОСОБА_1 , с. Минай Ужгородського району Закарпатської області
до відповідача-2 Публічного акціонерного товариства “Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк” в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бадахов Юрій Назірович, м. Київ
про визнання недійсним договору іпотеки та скасування рішення про державну реєстрацію

в с т а н о в и в :
10 листопада 2023 року Фізична особа-підприємець Луцо Михайло Михайлович звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідачів: ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним іпотечного договору №84/23-2008 від 10 квітня 2008 року, укладеного Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та Приватним підприємцем Луцо Михайлом Михайловичем; та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Юрія Назіровича індексний №69211573 від 08.09.2023 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень – іпотеки щодо нерухомого майна: комплекс будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички» за адресою: АДРЕСА_1 ; іпотекодержатель – ОСОБА_1 .
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 14 листопада 2023 року відкрито провадження у справі №907/1046/23, а також залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1- Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Юрія Назіровича.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 28 лютого 2024 року у справі №907/1046/23 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
Рішення суду мотивоване тим, що спірним договором іпотеки в іпотеку передано майнові права на нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця, що по суті було об`єктом незавершеного будівництва на час укладення Іпотечного договору та залишається таким на час розгляду справи в суді, і лише та обставина, що положення  статті 5 Закону України «Про іпотеку»  (у редакції від 05 червня 2003 року) не передбачали, що предметом іпотеки можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання його недійсним. Судом першої інстанції встановлено відсутність передбачених статтями  203,  215 ЦК України  підстав для визнання недійсним Іпотечного договору з підстав його невідповідності вимогам  ст.5 ЗУ «Про іпотеку» та недоведеність позивачем порушення його прав, у зв`язку з укладенням Іпотечного договору, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Щодо вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд першої інстанції дійшов висновку, що змінені в 2013 році положення Закону України «Про іпотеку» не можуть застосовуватися до спірних правовідносин між сторонами щодо укладення Іпотечного договору в 2008 році та не спростовують дійсність іпотечного зобов`язання, яке у встановленому порядку виникло відповідно до законодавства, яке діяло на час укладення Іпотечного договору. Суд зазначив, що у зв`язку посвідченням приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. 08 вересня 2023 року укладеного відповідачами Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги в нотаріуса відповідно до ч.3  ст.24 ЗУ «Про іпотеку»,  виник обов`язок здійснити державну реєстрацію відступлення права вимоги за Іпотечним договором. Водночас, суд взяв до уваги, що з урахуванням відсутності в Державному реєстрі речових прав будь-яких записів про первинну реєстрацію іпотеки за Іпотечним договором чи обтяження майна іпотекою, здійснити державну реєстрацію відступлення права вимоги (зміни Іпотекодержателя) неможливо. Разом з тим, наголосив, що позивач не доводить суду факту порушення власних прав у зв`язку з прийняттям третьою особою оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 69211573 від 08.09.2023, що з урахуванням підтвердження правомірності прийнятого нотаріусом рішення, слугує підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач – Фізична особа-підприємець Луцо Михайло Михайлович звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 28 лютого 2024 року у справі №907/1046/23 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі. Зокрема, зазначає, що майнові права на об`єкт незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки у відповідності до вимог ЗУ «Про іпотеку», у редакції, чинній на час укладення іпотечного договору, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Поряд з цим, зазначає, що підставою для внесення спірного рішення про первинну реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі іпотек слугував договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладений між відповідачами у справі, разом з тим, такий договір не містив умов обтяження майна іпотекою, а в Державному реєстрі іпотек був відсутній первинний запис про іпотеку, відтак, вважає прийняте нотаріусом рішення таким, що суперечить вимогам закону. Також апелянт зазначає, що відступлення права вимоги відбулося без згоди боржника та всупереч вимогам закону, вважає відсутнім у нового кредитора права вимоги до позивача. Крім цього, наголошує на правильно обраному способу захисту.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 ( ОСОБА_1 ) просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зокрема, посилається на недобросовісну поведінку позивача у справі, який у 2008 році уклав іпотечний договір та у 2023 році звернувся до суду з позовом про визнання такого договору недійсним, що суперечить його попередній поведінці.
Апелянтом подано відповідь на відзив, у якій останній просить залишити без розгляду відзив відповідача-1 на апеляційну скаргу, оскільки такий поданий з пропуском строку, встановленого в ухвалі суду.
Слід зазначити, що відповідач-1 надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу – 27 травня 2024 року, що підтверджується поштовим штемпелем на поштовому конверті, в той час як останнім днем строку, встановленого в ухвалі суду на подання відзиву, було 29 травня 2024 року (довідка Укрпошти на поштовому конверті, який повернувся до суду – від 14.05.2024), відтак, такий відзив подано у строк, встановлений судом, а підстави для залишення його без розгляду у суду відсутні.
Відповідач-2 (ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб) відзиву на апеляційну скаргу суду не надав.

Судові засідання з розгляду справи в апеляційному суді проводилися в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, на підставі клопотань позивача і відповідача-2 та відповідних ухвал суду.
Позивач (апелянт) та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги, просили такі задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 28 лютого 2024 року у справі №907/1046/23 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі, з підстав, наведених в апеляційній скарзі.
Представник відповідача-2 в судовому засіданні проти вимог апеляційної заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, з підстав, наведених у відзиві відповідача-1 на апеляційну скаргу.
Представники відповідача-1 та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.
Оскільки явка представників відповідача-1 та третьої особи в судове засідання не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення позивача (апелянта), його представника та представника відповідача-2, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено апеляційним судом та вбачається з матеріалів справи, 19 жовтня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Виноградівське виробничо-торгівельне швейне об`єднання «Гроно» (в тексті договору – продавець) та Приватним підприємцем Луцо Михайлом Михайловичем (в тексті договору – покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, а саме: п.1 продавець передав, а покупець прийняв у власність комплекс будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички» буд б/н в урочищі «Виннички» в м. Виноградів Закарпатської області, який складається з наступних споруд: під літ. А – недобудований будинок відпочинку на 15 сімей (цегла), загальною площею 455,6 кв.м; під літ. Б – прохідна (цегла) загальною площею 7,7 кв. м; під літ. В – фінський будинок (дошки) загальною площею 12,6 кв. м; під літ. Г – фінський будинок (дошки) загальною площею 8,1 кв. м; під літ. Д – садовий будинок (шлакоблоки) загальною площею 24,9 кв. м; під цифрою 1,2 – огорожа (металева). Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Она Н.М. 19.10.2006 та зареєстрований в реєстрі за №1935.
23 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) (в тексті договору – банк), в особі філії «Закарпатське Центральне відділення Промінвестбанку» (правонаступником якого є відповідач-2 у справі – Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та Приватним підприємцем Луцо Михайлом Михайловичем (в тексті договору – позичальник) укладено кредитний договір №69/3-06, до якого було внесено зміни та доповнення додатковими угодами №1 від 16.05.2008 року та №2 від 26.11.2008 року, згідно яких банк видав позичальнику кредит в сумі 300 000 грн з кінцевим терміном повернення кредиту – 22 жовтня 2009 року та цільовим призначенням: викуп нерухомості та її облаштування (п.п.1.1-1.3 Кредитного договору).
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 10 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) (в тексті договору – іпотекодержатель) в особі філії «Відділення Промінвестбанку в м. Ужгород (правонаступником якого є відповідач -2 у справі – Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», та Приватним підприємцем Луцо Михайлом Михайловичем (в тексті договору – іпотекодавець) укладено іпотечний договір №84/23-2008, відповідно до умов якого, іпотекодавець забезпечив вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №69/3-06 від 23 жовтня 2006 року (із змінами та доповненнями).
Згідно з п.2 Іпотечного договору предметом іпотеки є майнові права на комплекс будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: недобудований будинок відпочинку на 15 сімей під літ. А загальною площею 455,6 кв. м; прохідна під літ. Б загальною площею 7,7 кв. м; фінський будинок під літ. В загальною площею 12,6 кв. м; фінський будинок під літ. Г загальною площею 8,1 кв. м; садовий будинок під літ. Д загальною площею 24,9 кв. м; огорожа (позначена 1,2). Для цілей Іпотечного договору під визначенням «предмет іпотеки» в залежності від конкретного застосування розуміються як всі об`єкти іпотекодавця, передані в іпотеку, так і будь-яка їх частина.
Згідно з п.1.3 Іпотечного договору майнові права на предмет іпотеки підтверджуються договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Она Н.М. 19.10.2006 за №1935.
Відповідно до п.1.4 Іпотечного договору вартість комплексу будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички» згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Виноградівським бюро технічної інвентаризації 10.01.2008 року за номером 17317766, номер запису 238, в книзі 1-гр, реєстраційний номер 16422774, складає 28 248 грн. Сторони цього договору оцінюють предмет іпотеки у 234 000 грн.
Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації Іпотекодержателем в порядку, встановленому законом. Сторони зобов`язуються після здачі предмета іпотеки в експлуатацію внести зміни до цього договору та посвідчити їх в нотаріальному порядку (п.1.7 Іпотечного договору).
У п.7.3 Іпотечного договору сторони погодили, що останній діє до повного виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором (з урахуванням усіх змін і доповнень до нього) або до припинення права іпотеки у випадках, що прямо передбачені чинним законодавством України.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення виконання зобов`язань за Кредитним договором.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 10 листопада 2010 року у справі №18/77, яке набрало законної сили у встановленому законом порядку, позовні вимоги банку задоволено частково та присуджено до стягнення з Суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Ужгород» 350 320,10 грн – заборгованості, а також 3 511,72 грн – витрат по сплаті держмита та 231,28 грн – витрат на інформаційне-технічне забезпечення судового процесу, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно Іпотечного договору №84/23-2008 від 10.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Дроботя А.Й. по реєстру за №1485, а саме: комплекс будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички», в складі: недобудований будинок відпочинку на 15 сімей під літ. А загальною площею 455,6 кв.м.; прохідна під літ. Б загальною площею 7,7 кв.м.; фінський будинок під літ. В загальною площею 12,6 кв.м.; фінський будинок під літ. Г загальною площею 8,1 кв.м.; садовий будинок під літ. Д загальною площею 24,9 м.кв.; огорожа (позначена 1,2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк в м. Ужгород» предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому  ст.38 Закону України «Про іпотеку», за ціною визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент укладення договору купівлі-продажу, з метою погашення заборгованості приватного підприємця Луцо Михайла Михайловича перед ПАТ «Промінвестбанк» за кредитним договором № 69/3-06 від 23.10.2006 року (із змінами та доповненнями).
Поряд з тим, вказаним рішенням суду предмет іпотеки передано в управління ПАТ «Промінвестбанк» на період до його реалізації.
Під час розгляду справи №18/77 судом встановлено неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та наявність заборгованості в розмірі 350 320,10 грн, з яких: 292 000 грн – заборгованості по погашенню кредиту, 27 120,00 грн – заборгованості за відсотками за користування кредитом, 31 200,10 грн – пені за прострочення повернення тіла кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.
24 листопада 2010 року Господарським судом Закарпатської області видано наказ №18/77 про примусове виконання рішення суду.
Судом встановлено, що заборгованість за кредитним договором позичальником (позивачем), станом на час розгляду цієї справи, не погашена, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 10 листопада 2010 року у справі №18/77 – не виконане.
Поряд з цим, судом встановлено, що 29 серпня 2023 року в ході ліквідаційної процедури ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відбулися відкриті торги (аукціон), оформлені протоколом електронного аукціону №GFD001-UA-20230808-63773, з продажу права вимоги, зокрема, за Кредитним договором №69/3-06 від 23.10.2006, переможцем яких згідно з протоколом електронного аукціону №GFD001-UA-20230808-63773 від 29.08.2023, визнано ОСОБА_1 .
08 вересня 2023 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (в тексті договору – банк) в особі виконуючого обов`язки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Промінвестбанк» Паламарчук В.В. та ОСОБА_1 (в тексті договору новий кредитор) укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. 08.09.2023 та зареєстрований у реєстрі за №1194, відповідно до умов якого, банк відступив, шляхом продажу новому кредитору, права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителя (в тексті договору – боржники), зокрема, за кредитним договором №69/3-06 від 23 жовтня 2006 року та іпотечним договором №84/23-2008 від 10 квітня 2008 року.
08 вересня 2023 року між сторонами договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги підписано акт прийому-передачі документів, відповідно до якого, відповідачем-2, як первісним кредитором передано відповідачу-1, як новому кредитору, документи на підтвердження прав за переданою вимогою.
Поряд з тим, 08 вересня 2023 року рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Юрія Назіровича індексний №69211573 від 08.09.2023 здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень – іпотеки щодо нерухомого майна: комплекс будівель недобудованої бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 ; іпотекодержатель – ОСОБА_1 .
Листом за вих.№04 від 22 вересня 2023 року ОСОБА_1 (новий кредитор) повідомив ОСОБА_2 про відступлення права вимоги та висунув вимогу про сплату заборгованості в сумі 328  860 грн.
У листопаді 2023 року ФОП Луцо Михайло Михайлович звернувся до суду з цим позовом до відповідачів: ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про:
-          визнання недійсним іпотечного договору №84/23-2008 від 10 квітня 2008 року, укладеного Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та Приватним підприємцем Луцо Михайлом Михайловичем;
-          скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Юрія Назіровича індексний №69211573 від 08.09.2023 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень – іпотеки щодо нерухомого майна: комплекс будівель недобудованої бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 ; іпотекодержатель – ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову – факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Положення частини 2 статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3 , 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).
Так, судом встановлено, що позовні вимоги в частині недійсності Іпотечного договору заявлені ФОП Луцо М.М., (стороною Іпотечного договору – іпотекодавцем), з тих підстав, що на момент укладення спірного договору майнові права на об`єкти незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки у відповідності до вимог  ст. 5 Закону України «Про іпотеку»  в редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору.
Статтею 5 Закону України «Про іпотеку»  (у редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору) передбачалося, що предметом іпотеки могли бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернення стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
Предметом також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.
Частина об`єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набрав чинності 14 січня 2009 року, яким були внесені зміни до  Закону України «Про іпотеку.
Майнове право, що є предметом застави (іпотеки) - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.
Разом з тим, як встановлено судом вище, положення  статті 5 Закону України «Про іпотеку»  (у редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору) передбачали,  що предметом іпотеки може виступати об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.
В той же час, положеннями пункту 1.7 Іпотечного договору передбачено обов`язок сторін після здачі предмета іпотеки в експлуатацію внести зміни до цього договору та посвідчити їх в нотаріальному порядку, а згідно з встановленими у справі обставинами, які визнаються сторонами на час розгляду справи в суді, будівництво комплексу бази відпочинку «Виннички», в складі: недобудований будинок відпочинку на 15 сімей під літ. А загальною площею 455,6 кв.м.; прохідна під літ. Б загальною площею 7,7 кв.м.; фінський будинок під літ. В загальною площею 12,6 кв.м.; фінський будинок під літ. Г загальною площею 8,1 кв.м.; садовий будинок під літ. Д загальною площею 24,9 м.кв.; огорожа (позначена 1,2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (майнові права на який є предметом іпотеки відповідно до п.1.2 Іпотечного договору) – не завершене, відповідний комплекс в експлуатацію не зданий та фактично знаходиться в занедбаному стані.
Поряд з цим, як встановлено апеляційним судом вище та вбачається з матеріалів справи, 19 жовтня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Виноградівське виробничо-торгівельне швейне об`єднання «Гроно» (в тексті договору – продавець) та Приватним підприємцем Луцо Михайлом Михайловичем (в тексті договору – покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого, а саме: п.1 продавець передав, а покупець прийняв у власність комплекс будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички» буд б/н в урочищі «Виннички» в м. Виноградів Закарпатської області, який складається з наступних споруд: під літ. А – недобудований будинок відпочинку на 15 сімей (цегла), загальною площею 455,6 кв.м; під літ. Б – прохідна (цегла) загальною площею 7,7 кв. м; під літ. В – фінський будинок (дошки) загальною площею 12,6 кв. м; під літ. Г – фінський будинок (дошки) загальною площею 8,1 кв. м; під літ. Д – садовий будинок (шлакоблоки) загальною площею 24,9 кв. м; під цифрою 1,2 – огорожа (металева). Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Она Н.М. 19.10.2006 та зареєстрований в реєстрі за №1935 (арк. справи 29 том І).
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (№12294745 від 26.10.2006) зареєстровано право власності ОСОБА_2 на комплекс будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички», що знаходиться в урочищі Виннички, м. Виноградів, Закарпатська область (арк. справи 31 том І).
Тобто, станом на час укладення оспорюваного Іпотечного договору, позивач був власником нерухомого майна – комплексу будівель недобудованої бази відпочинку «Виннички», майнові права на яке є предметом іпотеки.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії позивача щодо оспорення договору іпотеки через п`ятнадцять років після його укладення в сукупності з встановленим рішенням Господарського Закарпатської області від 10.11.2010 у справі №18/77 факту неналежного виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором та відсутністю доказів сплати заборгованості за останнім, є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним та іпотечним договорами.
Апеляційний суд погоджується з місцевим господарським судом, який дійшов висновку, що спірним договором іпотеки в іпотеку було передано майнові права на нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця, що по суті було об`єктом незавершеного будівництва на час укладення Іпотечного договору та залишається таким на час розгляду справи в суді, і лише та обставина, що положення  статті 5 Закону України «Про іпотеку»  (у редакції від 05 червня 2003 року) не передбачали, що предметом іпотеки можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним договору іпотеки.
За встановленими у справі обставинами, позивач, виступивши іпотекодавцем майнових прав за оспорюваним Іпотечним договором, тим самим надав згоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершений будівництвом комплекс бази відпочинку, який у майбутньому стане його власністю, а відтак, позивачем не доведено яким чином заявлені ним підстави недійсності Іпотечного договору порушують його права як іпотекодавця за цим договором.
Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України, для визнання недійсним Іпотечного договору, укладеного позивачем та відповідаче-2.
Слід зазначити, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу), а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження, суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19.09.2023 у справі №910/19669/21).
Щодо позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, колегія суддів зазначає наступне:
В цій частині позов мотивовано тим, що підставою для внесення спірного рішення про первинну реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі іпотек слугував договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладений між відповідачами у справі, разом з тим, такий договір не містив умов обтяження майна іпотекою, а в Державному реєстрі іпотек був відсутній первинний запис про іпотеку, відтак, позивач вважає прийняте нотаріусом рішення таким, що суперечить вимогам закону.
Судом встановлено, що на час укладення між позивачем та відповідачем-2 Іпотечного договору (10.04.2008) положення ч.ч.1, 2  ст.3 ЗУ «Про іпотеку»  регламентували, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду.
Іпотечний договір №84/23-2008 посвідчений 10 квітня 2008 року нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. та зареєстрований в реєстрі за №1485, що свідчить про виникнення в сторін вказаного договору взаємних прав та обов`язків в розумінні чинного на час укладення договору законодавства.
При цьому, відповідно до ч.1  ст.4 ЗУ «Про іпотеку»  (в редакції, чинній на момент укладення Іпотечного договору) обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.
Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що державної реєстрації іпотеки за Іпотечним договором (обтяження майна іпотекою) на час укладення Іпотечного договору зареєстровано не було, що, однак, відповідно до цитованої вище редакції ч.1  ст.4 ЗУ «Про іпотеку» не свідчить про недійсність іпотеки чи іпотечного договору, а мало наслідком виключно відсутність пріоритету в такого незареєстрованого обтяжувача у випадку ймовірного передання предмета іпотеки іпотекодавцем іншому іпотекодержателю в іпотеку.
Закон України «Про іпотеку» не містить такої підстави припинення іпотеки як непроведення її державної реєстрації, а відтак, зобов`язання за Іпотечним договором між позивачем, як іпотекодавцем та відповідачем-2, як іпотекодержателем, були чинними на час укладення відповідачами 08 вересня 2023 року Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги.
Відповідно до ч.3  ст.24 ЗУ «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Згідно з абз.4 п.4 ч.1  ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, серед іншого, обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, зокрема, обтяження таких об`єктів іпотекою.
Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, з урахуванням відсутності в Державному реєстрі речових прав будь-яких записів про первинну реєстрацію іпотеки за Іпотечним договором чи обтяження майна іпотекою, здійснити державну реєстрацію відступлення права вимоги (зміни іпотекодержателя) є неможливим, поряд з цим, з урахуванням дійсності зобов`язання за Іпотечним договором, виникнення якого за встановлених обставин пов`язувалося з нотаріальним посвідченням самого Іпотечного договору, а не державною реєстрацією іпотеки (обтяження майна іпотекою), а також беручи до уваги положення п.п.2.1, 2.2 Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 08.09.2023, відповідно до яких момент переходу до відповідача-1 прав кредитора за Кредитним договором та іпотекодержателя за Іпотечним договором пов`язується з датою укладення цього договору (08.09.2023), а не реєстрацією відповідного відступлення, до правовідносин з приводу прийняття приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 69211573 від 08.09.2023 не поширюються положення ч.3 ст.24 ЗУ «Про іпотеку», позаяк відповідним рішенням нотаріус здійснював у встановленому порядку первинну реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі речових прав, а не реєстрацію відступлення права вимоги.
Судом правомірно встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» як первісний кредитор та іпотекодержатель не був позбавлений права/можливості з дати укладення Іпотечного договору і до дати відступлення права вимоги, здійснити первинну державну реєстрацію права іпотеки, чого не здійснив, відступивши відповідні права вимоги у зобов`язаннях з позивачем на користь відповідача-1, який набув, серед іншого, й право зареєструвати у встановленому законом порядку право іпотеки, що виникла на підставі не припиненого зобов`язання – Іпотечного договору.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів не вбачає підстав для скасування спірного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Інші доводи позивача не входять до предмету доказування у цій справі та не стосуються заявлених позовних вимог.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволення позову в повному обсязі.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.
Доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (ч.1 ст.275 ГПК України).
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 28 лютого 2024 року у справі №907/1046/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Луцо Михайла Михайловича – без задоволення.
Матеріали справи №907/1046/23 повернути до Господарського суду Закарпатської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 01 липня 2024 року

Головуючий (суддя-доповідач)                                                  Якімець Г.Г.
          
Суддя                                                                                           Бойко С.М.

Суддя                                                                                          Бонк Т.Б.