ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 р. 	Справа № 480/9413/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання  Труфанової К.М.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.12.2023, головуючий суддя І інстанції: С.О. Бондар, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, по справі №480/9413/23
за позовом       ОСОБА_1  
до      Військової частини НОМЕР_1              
про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (надалі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 , апелянт), в якій просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 07.08.2023 №419 в частині оголошення суворої догани та проведення перерахунку виплат, позбавлення премії за серпень 2023 в обсязі 20 %;
- зобов`язати відповідальних посадових осіб ВЧ НОМЕР_1 провести перерахунок виплат, нарахувати та виплатити позивачу премію за серпень 2023 в обсязі 20%.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суд від 22 грудня 2023 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 07.08.2023 № 419 в частині оголошення суворої догани ОСОБА_1 та позбавлення премії за серпень 2023 року на 20%.
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_1 .
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог позивача відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджує, що правомірно притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності. Вказує про невідповідність висновку суду про недоведеність отримання позивачем розпоряджень від начальника штабу – першого заступника командира ВЧ НОМЕР_1 усно, письмово або з використанням технічних засобів зв`язків через перебування в розпорядженні командира ВЧ НОМЕР_2 приписам п.7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи спротиву» та Типового положення про штаб зони (району) територіальної оборони, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 1442 від 29.12.2021. Вважає, що причини та умови правопорушення були очевидні, а тому службове розслідування не призначалося та не проводилося, що відповідає вимогам ст. 84 Дисциплінарного статуту Збройних сили України. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 06.02.2020 по справі № 300/1406/19 стверджує, що наявність процесуальних порушень не може бути підставою для звільнення позивача від дисциплінарної відповідальності. Вказує, що суду першої інстанції у пояснення було повідомлено про некоректну переписку позивача з одним з його начальників у месенджері WhatsApp, яка принизила безпосереднього начальника позивача.
Позивач правом подання відзиву на позов не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судовим розглядом були встановлені наступні обставини.
Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 06.01.2022 №5 ОСОБА_1 призначений на посаду заступника начальника штабу з мобілізаційної роботи ВЧ НОМЕР_1 .
Згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 13.01.2022 №4 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу зазначеної військової частини.
На підставі розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 від 01.05.2023 №1543 виданий наказ командиром ВЧ НОМЕР_1 від 01.05.2023 №121, згідно з яким вважати ОСОБА_1 таким, що відбув у відрядження в розпорядження командира ВЧ НОМЕР_2 з 02.05.2023 до окремого розпорядження з метою розгортання штабів ТрО.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 07.08.2023 №419 за невиконання розпорядження начальника штабу - першого заступника командира ВЧ НОМЕР_1 щодо недотримання строків виконання розпоряджень, низьку виконавчу дисципліну та порушення вимог статей 11,16,59 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 3,4,5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та відповідно до пункту «в» статті 48 розділу III Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, старшому лейтенанту ОСОБА_1 оголошена сувора догана та позбавлено премії за серпень 2023 року в обсязі 20%.
ОСОБА_1 , вважаючи наказ про притягнення його до дисциплінарної відповідальності протиправним, звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з очевидної протиправності та необґрунтованості спірного наказу.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Колегія суддів вказує, що ця конституційна норма втілює засадничу складову принципу законності, відповідно до якої суб`єктам владних повноважень дозволено робити тільки те, на що їх прямо уповноважує закон. Ця конституційна норма вимагає дотримуватися приписів Закону як підстави для вчинення суб`єктом владних повноважень активних дій. Закон, своєю чергою, визначає, описує, який юридичних факт чи їх сукупність повинні бути наявними для того, щоб у владного суб`єкта виникли повноваження діяти тим чи іншим чином. Будь-яка діяльність та будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності таких юридичних фактів, визначених законом, буде проявом свавільності.
Конструкція "в межах повноважень" у розумінні ст. 19 Конституції України стосується обсягу повноважень і вказує на необхідність суб`єкту владних повноважень діяти виключно в тих межах, на які їх уповноважили Конституція та закони України. Це означає, що суб`єктам владних повноважень заборонено вчиняти будь-які дії або приймати будь-які рішення, можливість вчинення чи прийняття яких прямо не передбачена в тексті закону для певного випадку. Будь-які такі рішення або дії будуть проявом свавільності.
Нарешті, "у спосіб" у тексті ч. 2 ст. 19 Конституції України вказує на те, що, по-перше, спосіб вчинення дій і прийняття рішень обов`язково має бути встановлений законом. Положення ч. 2 ст. 19 Конституції вимагає того, щоб і підстави вчинення дій та прийняття рішень суб`єктами владних повноважень, і межі їхніх повноважень, і спосіб вчинення дій та прийняття рішень були або встановлені на конституційному рівні, або закріплені на рівні закону. По-друге, суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти й приймати рішення саме в такий спосіб, який передбачений законом, тобто неухильно дотримуватися визначеної на рівні закону процедури вчинення юридично значущих дій та прийняття обов`язкових для інших суб`єктів рішень. По-третє, суб`єкти владних повноважень не мають права вчиняти дії чи приймати рішення свавільно, тобто у спосіб, відмінний від того, який визначений законом.
Суд також звертає увагу на відсутність ієрархічного підпорядкування вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України. Жодна з них не є важливішою за іншу. Суб`єкти владних повноважень можуть діяти та приймати рішення виключно з дотримання усіх трьох із них одночасно. Таким чином, порушення владним суб`єктом визначеної законом процедури вчинення дій або прийняття рішень є настільки ж неприпустимим, як і вчинення ним дій (прийняття рішень) без уповноваження законом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі по тексту - Закон № 2232-ХІІ).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини визначені Статутом Збройних Сил України, затвердженого Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999.
Відповідно до ст. 16 Статуту Збройних Сил України кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Статтею 30 Статуту Збройних Сил України передбачено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.
Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24.03.1994 (далі по тексту - Дисциплінарний статут).
Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Згідно із частинами 1, 3 ст. 5 Дисциплінарного статуту за стан військової дисципліни у з єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".
Статтею 6 Дисциплінарного статуту визначено, що право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.
Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.
За приписами ст.45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Відповідно до пункту "в" ст. 48 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовців можуть бути накладені дисциплінарні стягнення, зокрема сувора догана.
Згідно зі ст. 83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Частиною 1 статті 84 Дисциплінарного статуту передбачено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Відповідно до ст. 86 Дисциплінарного статуту, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Отже, Дисциплінарний статут передбачає притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності лише у разі доведення вини військовослужбовця. Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування.
Як вбачається з матеріалів справи, службове розслідування щодо порушення дисципліни позивачем, не проводилося.
Посилання апелянта про неврахування судом першої інстанції приписів ст. 84 Дисциплінарного статуту колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції лише констатував факт притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності без проведення службового розслідування, що не заборонено Дисциплінарним статутом.
Розглядаючи даний спір, колегія суддів враховує, що обсяг і зміст вмотивованості рішення суб`єкта владних повноважень, без сумніву, залежить від конкретних обставин, що були предметом дослідження, але в будь-якому випадку у рішенні повинно відображатися те, чим саме командир ВЧ НОМЕР_1 керувався, оцінюючи наявність або відсутність обставин, що можуть зумовити втручання у право позивача на працю у спосіб притягнення його до дисциплінарної відповідальності. При цьому вмотивованість рішення суб`єкта владних повноважень набуває виняткового значення за умови прийняття рішення про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності, зважаючи на правові наслідки такого рішення для особи.
Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується принципом верховенства права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 6 КАС України.
Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).
При цьому, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovdandPine v. The Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), «Трго проти Хорватії» (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу «належного урядування», згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Колегія суддів зауважує, що рішення суб`єкту владних повноважень не може ґрунтуватися на непідтвердженій належним чином інформації, незалежно від джерела її походження.
Так, у спірному наказі вказано, що: «За невиконання розпорядження начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 щодо не дотримання строків виконання розпоряджень, низьку виконавчу дисципліну та порушення вимог статей 11, 16, 59 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV “Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України”, статей 3, 4, 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV “Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України”, наказую. 1. За низьку виконавчу дисципліну, не дотримання строків виконання розпоряджень та порушення вимог статей 11, 16, 59 статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV “Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України”, статей 3, 4, 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XІV “Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України” та відповідно до пункту "в" статті 48 розділу ПІ Дисциплінарного статуту Збройних сил України, старшому лейтенанту ОСОБА_2 , заступнику начальника штабу з мобілізаційної роботи військової частини НОМЕР_1 - оголосити ОСОБА_3 »
З огляду на вищенаведене, та враховуючи факт того, що службове розслідування не проводилося, колегія суддів вважає, що у спірному наказі про притягнення позивача до відповідальності командир ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_4 був зобов`язаний повно та чітко, з посиланням на докази, навести коли, яким чином, та яке конкретно розпорядження позивачеві було доведено, які конкретно строки та який конкретно спосіб для виконання такого розпорядження встановлені, та яким чином зафіксовано факт ознайомлення позивача з таким розпорядженням. Також командир ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_4 був зобов`язаний, на виконання вимог Дисциплінарного статуту навести також у чому конкретно полягають допущені позивачеві порушення службової дисципліни та встановити вину позивача і чітко та конкретно інкримінованому йому порушенні дисципліни. Крім того командир ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_4 був зобов`язаний навести обґрунтування вибору застосованого до позивача дисциплінарного стягнення.
Так, досліджений наказ командира ВЧ НОМЕР_1 , колегія суддів вважає протиправним, оскільки командир ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_5 не вказав, з посиланням на існуючи на момент ухвалення спірного наказу підтверджуючі документи:
- яким конкретно розпорядженням на позивача були покладені, та які конкретно, обов`язки, за недотримання яких на позивача накладено дисциплінарне стягнення; 
- коли, ким та у який спосіб вказане розпорядження було доведено позивачеві;
- у чому конкретно полягало нібито допущене позивачем дисциплінарне порушення та конкретні обставин скоєння такого дисциплінарного правопорушення, за яке його було притягнуто до відповідальності;
- яким чином доведена вина позивача, її форми та ступінь,
- яким чином врахована попередня поведінка позивача та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України",
- не вказано чи дотримано право позивача на надання пояснень при притягненні його до відповідальності.
Вказане свідчить про допущення командиром ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_6 , при ухваленні спірного рішення вимог ч. 3 ст. 5 Дисциплінарного статуту, відповідно до якої, стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".
Отже, перевіряючи спірний наказ вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України колегія суддів дійшла висновку про те, що він є свавільним оскільки ухвалений без урахування права позивача на участь у процесі прийняття рішення; непропорційно; нерозсудливо; недобросовісно; упереджено; необґрунтовано (без урахування обставин, що мають значення для прийняття рішення); з використанням повноваження не з тією метою, з якою його надано; не на підставі, поза межами повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Надані апелянтом до матеріалів справи бланки з отримання пояснень ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , датовані 04.10.2023, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі були створені після ухвалення спірного наказу, а зміст наказу не дає підстав вважати, що він був ухвалений у зв`язку з повідомленими цими особами обставинами. 
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що підставою для притягнення позивача до відповідальності стало те, що позивач своїм повідомленням принизив честь та гідність  безпосереднього керівника - ОСОБА_8 , з таких підстав.
По-перше, наданий акт огляду мобільного телефону від 20.02.2024 створений уповноваженими особами апелянта через два місяці після ухвалення рішення Сумського окружного адміністративного суд від 22 грудня 2023 року, який очевидно не міг бути покладений в основу спірного наказу від 07.08.2023.
По-друге посилання апелянта на те, що він нібито повідомляв суд першої інстанції про те, що однією з підстав ухвалення спірного наказу було приниження позивачем честі та гідності ОСОБА_8 - свого безпосереднього керівника, не відповідає дійсності та спростовується матеріалами.
Окрім того, колегія суддів вважає сумнівним справжність такого «акту огляду мобільного телефону» з огляду на неможливість встановлення того, що повідомлення написано саме позивачем. Фото профілю користувача на зображенні № 3 відмінне від фото профілю користувача на зображенні № 4. Також дивним виглядає єдине за три місяці повідомлення від позивача при наявності лише інформації про пропущені дзвінки. Також із зображення № 3 вбачається зміна повідомлення о 22:05, при цьому день надіслання та або зміни повідомлення встановити неможливо через позначку «сьогодні», а зображення № 2 не дає підстав вважати, що відомості щодо створення скріншоту стосуються саме зображення №3. При цьому зміст протоколу не дає підстав вважати, що оглядалося повідомлення, яке нібито направлялося позивачем на адресу   ОСОБА_8 .
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.08.2023 №419 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не ґрунтуються на дійсних обставинах справи, а тому не підлягають задоволенню.
Ухвалюючи це судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року по справі №480/9413/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін   	
Повний текст постанови виготовлено 04.09.2024