ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/36441/21                                         Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Щавінський В.Р.,                                                                                   
                                                                                                                                   Суддя-доповідач Кобаль М.І.                                          

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Карпушової О.В., Файдюка В.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України (далі по тексту - відповідач, Апарат ВРУ) в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Апарату ВРУ щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018;
- зобов`язати Апарат ВРУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018 в сумі 26 466,98 грн;
- зобов`язати Апарат ВРУ виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, з 06 вересня 2018 року по день фактичного розрахунку.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Апарату ВРУ щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018. Зобов`язано Апарат ВРУ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 454 грн за рахунок бюджетних асигнувань Апарату ВРУ.
Постановою Верховного Суду від 28.09.2023 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 у справі №640/36441/21 у частині відмови в задоволенні позовних вимог - скасовано і направлено у цій частині на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2023 у справі №640/36441/21 залишено без змін.
Під час нового розгляду, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 року, зазначений позов задоволено частково.
Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за період роботи, з 17.12.2014 по 06.09.2018 в сумі 24 442  грн. 98 коп.
В іншій частині позовних вимог  відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмови, а саме: в частині виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у вказаній частині та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до довідки від 11.11.2021 №20-17/991, виданої Апаратом ВРУ, ОСОБА_1 , починаючи з 17.12.2014 по 29.07.2016, працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України ВРУ восьмого скликання ОСОБА_2 з поширенням дії Закону України «Про державну службу».
За вказаний період роботи не використано 09 календарних днів додаткової відпустки згідно зі статтею 35 Закону України «Про державну службу».
Починаючи з 30.06.2016 по 06.09.2018 року, ОСОБА_1 працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України ВРУ восьмого скликання ОСОБА_2 (патронатна служба). За вказаний період роботи позивачкою не використано 80 календарних днів щорічної основної відпустки.
Листом Апарату ВРУ від 01.12.2021 №15/26-2021/373164, на заяву ОСОБА_1 , щодо надання довідки про розмір заробітної плати за 2017-2018 роки та виплати компенсації за невикористану відпустку повідомлено, що всі виплати помічникам-консультантам здійснюються тільки у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів. Місячний фонд оплати праці помічників-консультантів народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2 у 2018 році розподілений у повному обсязі. Бюджетним кодексом України визначено, що розпорядник бюджетних коштів використовує бюджетні кошти тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, встановленими законом України про Державний бюджет України за відповідний рік, та здійснює платежі з бюджету виключно за наявності відповідного бюджетного призначення. У зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів зазначеного вище народного депутата України та без внесення змін до закону України про Державний бюджет України на відповідний рік, здійснити позивачеві нарахування і виплату компенсації при звільненні 06 вересня 2018 року не було правових підстав.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018, та середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, з 06 вересня 2018 року по день фактичного розрахунку, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про часткове задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що невикористані позивачкою дні щорічної основної та додаткової відпустки, за період роботи з 17.12.2014 по 06.09.2018, підлягають компенсації в сумі 24 442, 96 грн.
Також, суд першої інстанції зазначив, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні, з 06 вересня 2018 року по день фактичного розрахунку, необхідно відмовити, оскільки спір щодо невиплачених при звільненні сум між роботодавцем і працівником виник через значний час після звільнення.  
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308 КАС України).
У даному випадку колегія суддів апеляційної інстанції надає оцінку спірним правовідносинам в частині відмови виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні. 
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1  статті 47 КЗпП України  власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116 КЗпП України. 
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч.1 ст. 116 КЗпП України)(у редакції до 19.07.2022).
Відповідно до ст. 117 КЗпП  встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до  Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002  (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) під час розгляду та вирішення конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми  Кодексу Законів про працю України, де визначені основні трудові права працівників.
Спеціальним законодавством, що регулює оплату праці патронатної служби, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах можливість застосування норм статті  116  та  117 КЗпП України,  як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, що складаються під час звільнення працівників патронату.
Відповідно до висновку застосування норм  КЗпП України  під час вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку під час звільнення, Велика Палата Верховного Суду у справі № 821/1083/17 зазначила:
- «умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. Під час дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо); аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно; оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає унаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення».
Відповідно до  статті 116 КЗпП України  на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. 
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені  статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи щодо захисту права працівника на своєчасне одержання плати за виконану роботу.
Таким чином, із системного тлумачення положень частин першої та другої  статті 117 КЗпП України  можна дійти висновку, що частина 1 цієї статті стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишніми працівниками, а частина друга  статті 117 КЗпП України  стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних працівникові сум, то коли спір вирішений на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (ч. 1  статті 117 КЗпП України).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає унаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення (висновки Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17). 
Відповідно до частини 5  статті 242 КАС України  під час вибору і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата 06.09.2018.
Натомість, за вирішенням спору щодо належних їй під час звільнення виплат, позивачка звернулася з даним позовом суду 09.12.2021, тобто більше ніж через 3 роки після звільнення.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших 3 років ОСОБА_1 не здійснювала жодних дій, спрямованих на отримання компенсації за невикористану відпустку. Зазначене не спростовано ОСОБА_1 доводами апеляційної скарги.
Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо ненарахованої та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку при звільненні виник через 3 роки після звільнення позивача.
Суд зазначає, що спір у справі, яка розглядається, стосується питання застосування частини другої  статті 117 КЗпП України  у випадку,  якщо безпосередньо після звільнення між працівником і роботодавцем не виникло спору щодо належних звільненому працівникові сум.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд (постанова від 04.12.2019 у справі №825/742/16), висновуючи правову позицію щодо застосування  ст.117 КЗпП  зазначав у п.31 цієї постанови: 
- «незгода працівника з розміром належних до виплати під час звільнення сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум під час звільнення. Спір щодо невиплаченої індексації з травня 2008 року по грудень 2009 виник більш ніж через півтора роки після звільнення позивача (п.34). Оскільки під час нарахування і виплати позивачу належних під час звільнення сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні (п.35)».
Подібний висновок щодо застосування норм права сформульований Верховним Судом в постанові від 28.11.2022 у справі №380/693/20 (п. 32, п.39), що належить застосуванню до спірних правовідносин.
З огляду на встановлені обставини, оцінені докази і доводи, з урахуванням висновків Верховного Суду у справі №380/693/20 щодо застосування  ст.117 КЗпП України, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку під час звільнення,    оскільки під час нарахування і виплати позивачу належних під час звільнення сум був відсутній спір, а тому підстав для застосування до спірних правовідносин положень  ст.117 КЗпП України  немає.
При цьому, висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, зазначених висновків суду не спростовує, адже вказана справа стосувалася інших аспектів застосування  статті 117 КЗпП України, а саме: чи припиняється обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за затримку розрахунку після прийняття судом рішення про стягнення відповідних сум, належних працівнику при звільненні.
У справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, у зв`язку з чим відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Крім того, у справі №821/1083/17 позивачка за вирішенням трудового спору щодо неповного розрахунку звернулася у строк, що не перевищував двох місяців, і питання строку та наявності права у останньої на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку, які належали працівнику при звільненні, не було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі.
Натомість, у даному випадку, за вирішенням відповідного спору ОСОБА_1 звернулася більше ніж через 3 роки після звільнення, тобто спір щодо невиплачених при звільненні сум між роботодавцем і працівником виник через значний час після звільнення.
З урахуванням вищезазначеної та сталої практики  Верховного Суду, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у такому випадку підстави для застосування положень  статті 117 КЗпП України  відсутні, відповідно, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2    ст. 19 Конституції України    органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 1    ст. 257 КАС України    за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1    ст. 260 КАС України    питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5    ст. 328 КАС України    не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                     М.І. Кобаль

Судді:                                                                                                    О.В. Карпушова

                                                                                В.В. Файдюк   

Повний текст виготовлено 18.09.2024 року