П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/23781/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Майстренко Наталія Миколаївна 
Суддя-доповідач -  Сторчак В. Ю.   
09 вересня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сторчака В. Ю. 
суддів:  Залімського І. Г.  Граб Л.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання дій протиправними, скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання дій протиправними, скасування постанови від 26.07.2023 № ЦЗ-73/ЖИ/а-2 про накладення на нього штрафу у розмірі 402000,00 грн.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову від 26.07.2023 №ЦЗ-73/ЖИ/а-2 про накладення на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 402000,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , на момент виникнення спірних правовідносин був зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 .
Фактична перевірка Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 була проведена на підставі листа Муніципальної інспекції Житомирської міської ради від 31.05.2023 №12/5038 щодо використання ФОП ОСОБА_1 праці неповнолітніх неоформлених найманих осіб за місцем здійснення господарської діяльності по АДРЕСА_2 .
Відповідач стверджує, що відповідно до акту фактичної перевірки від 16.06.2023 №10881/06/25/РРО/ НОМЕР_1 , складеного ГУ ДПС у Житомирській області, встановлено факт допуску позивачем шести найманих працівників, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до роботи без укладання трудових договорів, жодних документів щодо оформлення трудових відносин з ними під час перевірки не надано. Зазначені особи надавали у прокат дитячі електромобілі. Дані обставини підтверджуються також поясненнями ОСОБА_8 , який 14.06.2023 близько 16 год. 10 хв. на майданчику по АДРЕСА_2 орендував електричний дитячий автомобіль для своєї доньки на 10 хв. за 100,00 грн.
Згідно опису порушень трудового законодавства, виявлених в ході проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , зазначені шість найманих працівників виконували трудову функцію, а саме: транспортування та надання в оренду дитячих електричних машинок та самокатів.
При цьому, позивач заперечує будь-яку причетність до прокату електромобілів на майданчику по АДРЕСА_2 .
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за КВЕД є 77.21 - прокат товарів для спорту та відпочинку.
Відповідач згідно ст. 265 КЗпП України постановою від 26.07.2023 №ЦЗ-73/ЖИ/а-2 застосував до позивача штраф у розмірі 402000,00 грн. за порушення ст. 24 КЗпП України, постанови КМУ від 17.06.2015 №413 "Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу".
Вважаючи таке рішення суб`єкта владних повноважень необґрунтованим та протиправним, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Абзацом другим частини 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
Згідно частини другої статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Частиною 4 статті 24 КЗпП України встановлено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частинами 1, 3 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою.
Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
Суд першої інстанції вказав, що відповідачем не доведено, з огляду на які обставини слід було би зробити беззаперечний висновок про наявність трудових правовідносин між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .. Факт їх фізичної присутності у момент проведення фактичної перевірки та надані пояснення свідка суд у сукупності з іншими обставинами оцінює критично, оскільки їх недостатньо для висновку про роботу цих осіб без оформлення трудового договору у ФОП ОСОБА_1 ..
Для з`ясування правового характеру взаємовідносин позивача з цими особами судом було направлено запит до ГУ ДПС у Житомирській області, яке проводило фактичну перевірку, з метою ідентифікації цих осіб та допиту їх в якості свідків. Проте, листом від 29.01.2024 року ГУ ДПС у Житомирській області повідомило суд про неможливість ідентифікації вказаних осіб.
Таким чином, суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити обставини того, яку саме роботу, на якій посаді, в межах якого трудового розпорядку та з якими умовами оплати праці виконували вказані особи. Відповідно, у суду відсутні підстави для висновку про наявність між позивачем та згаданими особами правовідносин з ознаками, притаманними трудовим відносинам.
Зважаючи на наведене, без доведення цих обставин належними доказами, посилання в акті фактичної перевірки лише на сам факт присутності цих осіб під час проведення перевірки є недостатнім для висновку про їх працевлаштування позивачем без оформлення трудового договору. Тому, відсутність належних та допустимих доказів порушення трудового законодавства позивачем виключає підстави для притягнення його до відповідальності на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова від 26.07.2023 №ЦЗ-73/ЖИ/а-2 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення у розмірі 402000,00 грн. прийнята необґрунтовано, а відтак є протиправною та підлягає скасуванню.
В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, відповідно, з врахуванням вимог ст. 308 КАС України, судом апеляційної інстанції не переглядається. 
Отже, враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку і, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Щодо інших доводів скаржників, колегія суддів зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року відповідає.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що Житомирський окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.  

Головуючий	 	 	Сторчак В. Ю.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Залімський І. Г.    Граб Л.С.