ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 р. 	Справа № 440/18340/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 головуючий суддя І інстанції: Чеснокова А.О., вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,   36039, у справі №440/18340/23
за позовом     ОСОБА_1    
до       Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області
про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1   (далі – позивач, ОСОБА_1 , апелянт ) звернулась  до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській  області  (далі- відповідач, ГУ ПФУ в Полтавській  області, апелянт), в якій просила:
-визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Полтавській області  № 163950026302 від 29 листопада 2023 року;
-зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області призначити їй з 26 жовтня 2023 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту "б"   статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення"   в редакції, яка діяла до   ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2024 позовну заяву задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Полтавській області № 163950026302 від 29 листопада 2023 року.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1  від 21 листопада 2023 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах з урахуванням висновків суду.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 536,80 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині, в якій  відмовлено у задоволенні позову, позивачка подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом  обставин, що мають значення для справи, на невідповідність  висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, просила скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.01.2024    в частині, в якій їй відмовлено у задоволенні позову    та прийняти   нове рішення у відповідній частині, яким задовольнити її позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови у позові в частині позовних вимог, на неможливість втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень, є неправильним.
Апелянт зазначила, що умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами,- призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Аналізуючи  п. «б» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, апелянт вважаэ, що в даному випадку суб`єкт владних повноважень позбавлений права діяти на власний розсуд, а отже відповідне повноваження не є дискреційним.
Позивачка посилалась на ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), якою передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Ефективний спосіб захисту повинен  забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Позивачка зазначає, що право суду зобов`язати суб`єкт владних повноважень вчинити певні дії  також встановлено ч.3 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства ( далі- КАСУ). 
Апелянт також посилається на рішення Великої Палати Верховного Суду від 21.04.2021 у зразковій  справі № 360/3611/20 з ідентичними правовідносинами, в якій  було задоволено вимогу позивача про зобов`язання  ПФУ призначити позивачу пенсію з певної дати.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляцію не скористався.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та відповідно до ст.308 КАС України в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
24.11.2023 позивачка звернулась до ГУ ПФУ в Полтавській області з заявою про призначення їй  пенсії за віком  на пільгових умовах  за Списком № 2.
ГУ ПФУ в Полтавській  області рішенням від 29.11.2023 за №163950026302 відмовило позивачці у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч. 2   ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі- Закон № 1058-ІV), оскільки заявниця не досягла 55-річного віку. При цьому в рішенні зазначено, що  пільговий стаж роботи ОСОБА_1 за Списком № 2 на дату подання заяви складає 26 років 0 місяців 0 днів, а її загальний  страховий стаж- 28 років 03 місяці 11 днів.
Не погодившись із цим  рішенням відповідача, позивачка звернулась до суду із даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині  позовної вимоги про зобов`язання відповідача призначити позивачці з 26.10.2023 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. «б» ч.1 ст.13 Закону № 1788-ХІІ в редакції, яка діяла до ухвалення Закону № 213-VIII, суд першої інстанції виходив з того, що  перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою   статті 2 КАСУ    критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Суд зазначив, що дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.
Суд  посилається на висновок Верховного Суду, зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року № 509/1350/17 .
У розглядуваній справі судом першої інстанції надавалась оцінка правомірності відмови у призначенні з пенсії за віком на пільгових умовах в межах мотивів, наведених відповідачем у спірному рішенні. Виходячи з предмету доказування у цій справі, суд не досліджував чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для призначення такого виду пенсії.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до   ст.46 Конституції України   громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п.6 ч.1   ст.92 Конституції України   основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Ключовим питанням у цій справі є вимога позивачки щодо виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, відповідно до п. «б» ч.1    ст.13 Закону № 1788-ХІІ  з урахуванням висновків, викладених у   рішенні Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020.
Згідно з п. «б» ч.1 ст.13 Закону № 1788-ХІІ       в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VIII,  на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах .
09.07.2003 було   ухвалено Закон № 1058-ІV.
03.10.2017 Верховною Радою України було   ухвалено Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII (далі- Закон № 2148- VIII), яким   Закон №1058-ІV   доповнено розділом XIV-1, який передусім, у контексті предмету спору, містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту на пільгових умовах пенсія за віком призначається: …   2) працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за   Списком № 2   виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Також зазначена норма передбачає зміст ідентичний пункту «б» частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції закону № 213-VІІІ , в якій  збільшено вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років. 
За конституційним поданням народних депутатів України Закон № 213-VIII перевірявся на відповідність Конституції України.
Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020   у справі 1-5/2018(746/15) (далі Рішення № 1-р/2020) визнані такими, що не відповідають   Конституції України   (є неконституційними), стаття   13, частина друга статті   14, пункти «б» - «г» статті   54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII   зі змінами, внесеними   Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII   (пункт 1 Рішення № 1-р/2020).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №      360/3611/20, зазначила наступне.
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом "б" частини 1 статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають   Конституції України   (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними   Законом № 213-VIII   (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного   Рішення   застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін   Законом № 213-VIII   для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення   Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін   Законом № 213-VIII.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами   Закону №1788-ХІІ   з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та   Законом № 1058-ІV   - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми   Закону № 1788-ХІІ   з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не        Закону № 1058-ІV.
Колегією суддів також  встановлено, що станом на дату звернення до територіального органу Пенсійного фонду України  - 24.11.2023, позивачка досягла віку 50 років.
Як вбачається з оскаржуваного рішення ГУ ПФУ в Полтавській області від 29.11.2023, на дату звернення до територіального органу Пенсійного фонду України загальний страховий стаж позивачки склав  28 років 03 місяці 11 днів, її пільговий стаж роботи за Списком № 2 на дату подання заяви склав 26 років 0 місяців 0 днів.
Зазначені обставини не заперечуються відповідачем у справі.
Враховуючи, що  позивачка на час звернення із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2  досягла 50 років, мала страховий стаж роботи 28 років 03 місяці 11 днів, із них 26 років на інших роботах із шкідливими  і важкими умовами праці за Списком № 2, колегія суддів дійшла висновку про дотримання позивачкою передбачених Законом № 1788-ХІІ (в редакції  до внесення змін Законом № 213-VIII) умов для призначення такого виду пенсії та про обґрунтованість апеляційної скарги.
Колегія суддів зазначає, що судове рішення про задоволення позову має забезпечити відновлення порушеного або оспорюваного права чи інтересу, у позивача не має бути потреби повторно звертатися до суду з іншими вимогами, і таке судове рішення можна виконати. 
Згідно з принципом процесуальної економії судове рішення не має створювати передумов для іншого судового процесу, в якому відбуватиметься захист права чи інтересу позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункти 5.6, 5.9), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (п. 44) та ін.).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у зразковій справі №      360/3611/20 з аналогічними обставинами  задовольнила вимогу позивача про зобов`язання територіального органу  ПФУ призначити пенсію на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі п. «б» ч.1 ст.13 Закону № 1788-ХІІ в редакції, яка діяла до ухвалення Закону № 213- VІІІ.
Правовідносини у цій справі тотожні  правовідносинам у справі № 360/3611/20, а тому колегія суддів не знаходить підстав для відступу від вищезазначених правових висновків у справі, що розглядається.
Посилання суду першої інстанції на висновок Верховного Суду, зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2019 року № 509/1350/17 колегія суддів вважає помилковим, оскільки у вказаній справі та розглядуваній справі відрізняються фактичні обставини справи, що не є подібними до справи, що розглядається.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що  суд першої інстанції під час розгляду позовних вимог ОСОБА_1  про зобов`язання відповідача призначити їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, неправильно застосував норми матеріального права та хибно оцінив обставини справи, внаслідок чого  дійшов  помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині, тому рішення суду у відповідній частині підлягає скасуванню з ухваленням  нового рішення про задоволення позову.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з  рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до   ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з ч. 2   ст. 317 КАС України   неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи те, що судом першої інстанції під час розгляду позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачці пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2, неправильно застосовано норми матеріального права та хибно оцінено фактичні обставини, внаслідок чого зроблено правові висновки, які не можна визнати законними та обґрунтованими, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції  в цій  частині, з ухваленням нового судового рішення про задоволення  цих позовних вимог.
За правилами частини шостої   статті 139 КАС   якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ч. 4 ст.   241, ст. ст.   243,   250,   308,   311,   317,   321,   322,   325,   326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року у справі № 440/18340/23  скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно  розглянути заяву ОСОБА_1  від 21 листопада 2023 року про  призначення пенсії за віком на пільгових  умовах з урахуванням висновків суду та в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах за Списком № 2  з 26 жовтня 2023 року на підставі пункту «б» частини 1   статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»   в редакції, яка діяла до   ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».
Ухвалити в скасованій частині постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне  управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити   ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах за Списком № 2  з 26 жовтня 2023 року на підставі пункту «б»    частини 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»   в редакції, яка діяла до   ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» .
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 січня 2024 року залишити без змін.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1  витрати зі сплати судового збору у розмірі 536,80 грн. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5   ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін