П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/25174/23	

 	Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.                                  Дата і місце ухвалення: 23.04.2024р., м. Одеса                                   	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –   Ступакової І.Г.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2023 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №356643 від 05 вересня 2023 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що спірною постановою його незаконно притягнуто до відповідальності за порушення абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у вигляді застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17  000,00 грн., оскільки на момент проведення рейдової перевірки він не був суб`єктом господарювання, тобто автомобільним перевізником у розумінні ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт». Позивач стверджував, що 21.07.2023р. він їхав на власному транспортному засобі з Бериславського району Херсонської області до лікарні, яка знаходиться у м.Кривий Ріг, за своєю дружиною, яка проходила обстеження в медичному закладі. Декілька його знайомих попросили підвезти їх до міста, на що позивач погодився, плати за проїзд, як з пасажирів, з них не брав. Близько 13.00 год. транспортний засіб зупинили працівники патрульної поліції, які склали відносно ОСОБА_1  протокол за неналежне тонування транспортного засобу. Додаткових документів поліцейські не просили пред`явити та за перевезення пасажирів ніякої інформації не уточнювали. Позивач стверджував, що він не знав про складення відносно нього акту від 21.07.2023р. №003984, чим був позбавлений можливості викласти в ньому пояснення/заперечення щодо нібито вчиненого порушення законодавства про автомобільний транспорт. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті №356643 від 05.09.2023р. про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн.
Стягнуто Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ФОП ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 2684,00 грн. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державна служба України з безпеки на транспорті подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 23.04.2024р. з ухваленням по справі нового судового рішення – про відмову в задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 .
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням відповідача на те, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами економічної діяльності позивача є: 49.31 пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення (основний); 49.39 інший пасажирський наземний транспорт; 49.32 подання послуг таксі; 49.42 надання послуг перевезення речей (переїзду). Під час здійснення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом встановлено порушення, відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Зокрема, встановлено здійснення перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст.39 Закону, а саме: договору із замовником транспортних послуг та протоколу технічного стану транспортного засобу. Від підписання акту перевірки від 21.07.2023р. №003984 ОСОБА_1 відмовився. 
Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що позивач не заперечує тієї обставини, що станом на час проведення рейдової перевірки в транспортному засобі, яким керував ОСОБА_1 , перебували пасажири. Крім того, зазначає що судом залишено поза увагою, що транспортний засіб був зупинений у Дніпропетровській області (з пасажирами), який рухався із Херсонської області, тобто між областями. 
Також, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано врахував наявність у позивача протоколу №01606-01892-23 від 21.07.2023р., відповідно до якого транспортний засіб MERCEDES-BENZ SPRINTER 316, державний номерний знак НОМЕР_1 , після технічного контролю визнано технічно справним. Апелянт зазначає, що адміністративно-господарські санкції за абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» застосовуються не за відсутність певних документів взагалі у автомобільних перевізників, а за відсутність їх на час перевірки.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем. Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами економічної діяльності позивача є: 49.31 пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення (основний); 49.39 інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у; 49.32 надання послуг таксі; 49.42 надання послуг перевезення речей (переїзду).
Позивач є власником транспортного засобу MERCEDES-BENZ SPRINTER 316, державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_2 від 30.06.2023р.
Відповідно до протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу №01606-01892-23 від 21.07.2023р. MERCEDES-BENZ SPRINTER 316, державний номерний знак НОМЕР_1 , після технічного контролю визнано технічно справним.
21.07.2023р. о 13.00 год. посадовими особами Укртрансбезпеки (відділу державного нагляду (контролю) в Дніпропетровській області), відповідно до направлення на рейдову перевірку від 14.07.2023р. №014527, на а/д Т-0447,0 км. + 0,50 Дніпропетровська обл. проведено перевірку транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , на предмет додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом
За результатами перевірки складено акт перевірки №003984 від 21.07.2023р., яким зафіксовано порушення, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» №2344-ІІІ. Зокрема, зафіксовано здійснення перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 39 Закону №2344-ІІІ, а саме: відсутній договір з замовником транспортних послуг та протокол технічного стану транспортного засобу.
В акті перевірки №003984 від 21.07.2023р. міститься запис про те, що водій відмовився від підписання акту, пояснення не надав.
Матеріали перевірки передано на розгляд до відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті.
Листом від 09.08.2023р. №60250/39/24-23 відділ державного нагляду (контролю) у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті надіслав ОСОБА_1 запрошення на 05.09.2023р. на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт по акту перевірки №003984 від 21.07.2023р.
Відповідне поштове відправлення отримано ОСОБА_1 особисто 24.08.2023р., про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (трек-номер 7303000476585).
Позивач на розгляд не з`являвся, жодних пояснень чи спростувань обставин, викладених у акті перевірки, не надавав.
05.09.2023р. відділом державного нагляду (контролю) у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті винесено постанову №356643 про застосування адміністративно-господарського штрафу, якою за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачене абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», до ФОП ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17 000,00 грн.
Не погоджуючись з правомірністю вказаної постанови ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що саме по собі перевезення ОСОБА_1 пасажирів не може бути підставою для притягнення його до відповідальності, передбаченої абзацом третім частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ, оскільки контролюючий орган не надав належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки 21.07.2023р. позивач на належному йому транспортному засобі надавав послуги з перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення, тобто що він є автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-ІІІ. Також, суд визнав необґрунтованими посилання відповідача на відсутність протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу, зазначивши, що вони спростовуються наявним в матеріалах справи протоколом №01606-01892-23 від 21.07.2023р.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ч.12 ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року №2344-III (далі Закон №2344-III) державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Частинами 14, 17 статті 6 Закону №2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт. визначено Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою КМУ №1567 від 08.11.2006р. (далі Порядок №1567).
Пунктом 2 Порядку №1567 визначено, що рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Пунктом 14 Порядку №1567 обумовлено, що рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Пунктом 15 Порядку №1567 обумовлено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених ст.ст.39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Стаття 39 Закону №2344-ІІІ визначає перелік документів, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.
За змістом частини першої статті 39 вказаного Закону автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.
Відповідно до ч.9 ст.39 Закону №2344-ІІІ документами для фізичної особи, що здійснює перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення є: для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України; для водія легкового автомобіля - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, копія договору із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України.
За приписами пунктів 86, 104, 105 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997р. №176, автомобільний перевізник, автомобільний самозайнятий перевізник, які здійснюють перевезення пасажирів та їх багажу на таксі (далі - послуги таксі), повинен дотримуватися вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів.
Для надання послуг з перевезення легковими автомобілями на замовлення (далі - перевезення на замовлення) автомобільний перевізник зобов`язаний використовувати транспорті засоби, які належать йому на праві власності чи користування, що підтверджується відповідними реєстраційними документами, мати відповідну ліцензію.
Організація перевезення на замовлення здійснюється за договором, який укладається між автомобільним перевізником, автомобільним самозайнятим перевізником та суб`єктом господарювання, у письмовій формі і повинен містити інформацію про основні характеристики обслуговування, відповідальність сторін, форму та строк проведення розрахунку, марку і клас транспортного засобу, його облаштування, наявність додаткового технічного обладнання.
З наведеного слідує, що ліцензія, договір із замовником послуги є тими документами, наявність яких під час здійснення заходів державного контролю є предметом перевірки щодо дотримання вимог законодавства автомобільними перевізниками, які надають послуги з перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення.
Статтею 49 Закону №2344-III передбачено, що водій транспортного засобу зобов`язаний, серед іншого, мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
Як вже зазначалося, актом перевірки №003984 від 21.07.2023р. зафіксовано здійснення перевезення за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 39 Закону №2344-ІІІ, а саме: відсутній договір з замовником транспортних послуг.
При зверненні з даним позовом до суду ОСОБА_1 заперечував, що під час рейдової перевірки транспортного засобу він був автомобільним перевізником. Позивач стверджував, що 21.07.2023р. він не здійснював послуги з перевезення пасажирів, оскільки у цей день автомобіль використовувався не для перевезень пасажирів, а для особистих потреб, а саме: він їхав з села Суханова, Бериславського району Херсонської області до лікарні, що знаходиться у м. Кривий Ріг, забирати свою дружину з обстеження. Знайомі знаючи, що він буде їхати до міста Кривий Ріг, попрохали підвезти їх до міста, за проїзд, як пасажири, вони не платили.
Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Таким чином, відповідальність за вказаною нормою несуть автомобільні перевізники. 
В розумінні положень статті 1 Закону №2344-III автомобільним перевізником є фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; замовник транспортних послуг - юридична або фізична особа, яка замовляє транспортні послуги з перевезення пасажирів чи/та вантажів; пасажирські перевезення - перевезення пасажирів легковими автомобілями або автобусами; перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення - перевезення пасажирів легковим автомобілем загального призначення, замовленим юридичною або фізичною особою з укладанням письмового договору на кожну послугу чи на обумовлений термін обслуговування, у якому визначають умови обслуговування, вартість послуги, термін її виконання та інші положення за домовленістю сторін; послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату.
Дослідивши зміст акту перевірки №003984 від 21.07.2023р. колегія суддів встановила, що в ньому відсутні будь-які відомості про пасажирів, як замовників послуг, їх кількість, персональні дані, тощо.
Більше того, в акті перевірки зазначено про здійснення перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 39 Закону №2344-ІІІ.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, з акту перевірки неможливо встановити, на підставі яких ознак посадові особи дійшли висновку про здійснення позивачем саме пасажирських перевезень на замовлення та чи попередньо узгоджувались такі замовлення, а також неможливо встановити факту договірних умов такого перевезення, відсутні пояснення пасажирів щодо здійснення оплати за таке перевезення, в тому числі щодо інших обставин їх перевезення, що у сукупності надавали б можливість підтвердити факт використання транспортного засобу, як такого, на якому здійснюється перевезення пасажирів на комерційний основі.
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили, що вони з позивачем є односельцями, під час рейдової перевірки  перебували в транспортному засобі MERCEDES-BENZ SPRINTER 316, державний номерний знак НОМЕР_1 , однак за перевезення не платили та послуг з перевезення не замовляли.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого КАС України покладає обов`язок доказування в адміністративному суді, належними доказами не підтверджено, що під час проведення рейдової перевірки 21.07.2023р. ОСОБА_1 був автомобільним перевізником в розумінні статті 1 Закону №2344-III та здійснював перевезення пасажирів (хоча в акті перевірки йдеться про перевезення вантажів) за відсутності документів, визначених ст.39 Закону №2344-III.
Висновки колегії судів узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постановах від 14 грудня 2023 року по справі №240/6269/23, від 12 червня 2024 року по справі №140/2050/22.
Сама по собі та обставина, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видами економічної діяльності позивача є пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення, інший пасажирський наземний транспорт, подання послуг таксі, не є беззаперечним доказом того, що станом на 13.00 год. 21.07.2023р. ОСОБА_1 надавав послуги перевезення пасажирів. 
Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Що ж до посилань відповідача на відсутність протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу, то, як правильно зазначив суд першої інстанції, вони спростовуються наявним в матеріалах справи протоколом №01606-01892-23 від 21.07.2023р.
Колегія суддів критично ставиться до посилань апелянта на ненадання позивачем вказаного протоколу під час перевірки, оскільки ОСОБА_1 взагалі заперечує свою обізнаність про складення відповідного акту станом на 21.07.2023р. Зазначає, що при зупинці транспортного засобу працівники патрульної поліції склали відносно нього  протокол за неналежне тонування транспортного засобу, додаткових документів не просили пред`явити та за перевезення пасажирів ніякої інформації не уточнювали. 
Належних доказів, які б спростовували вказані пояснення позивача, матеріали справи не містять. При цьому, як вже зазначалося, в акті перевірки відсутній підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з його змістом. 
Варто зауважити, що за приписами статі 6 Закону №2344-ІІІ під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) посадові особи контролюючого органу мають право, зокрема, використовувати засоби фото- і відеофіксації процесу перевірки, у тому числі в автоматичному режимі.
Наведене свідчить, що одним із доказів вчинення порушень під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) є, зокрема, відеозапис процесу перевірки.
Проте, інших доказів, як-то зокрема, відеозапису з нагрудної камери уповноважених осіб контролюючого органу, пояснень пасажирів, відповідач не надав.
Таким чином, доводи апеляційної скарги Державної служби України з безпеки на транспорті не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 , а тому підстав для задоволення скарги відповідача колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що у відповідності до п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа належить  до категорії справ незначної складності, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -          
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

                                                          Повний текст судового рішення виготовлений 16 липня 2024 року.

Головуючий:                                                                                                                    І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук