Номер провадження: 22-ц/813/5369/24 
Справа № 522/11198/22
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

                                        ПОСТАНОВА
Іменем України
15.08.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Лозко Ю.П., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання Чеботар А.Г.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 ,
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2024 року,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю 

в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
В серпні 2022 року ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2  про визнання квартири особистою приватною власністю, в обґрунтування зазначивши, що 20.02.1982 між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який розірвано рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 23.06.2021 року у справі № 522/8644/21. За час шлюбу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.1997 придбана квартира АДРЕСА_1 . 
Згідно договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 було придбано за 26600 грн. Необхідна сума коштів була отримана позивачем з продажу належної їй квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві особистої приватної власності за 10000 доларів США, що становило приблизно 20 000, 00 грн (офіційний курс станом на 12 грудня 1997 року складав 1,8 грн), здачі в оренду іншої квартири по АДРЕСА_3 , яка належала їй та ОСОБА_4 , від імені якого діяла ОСОБА_1 , а також частково отримані у подарунок від ОСОБА_5 2500 доларів США.
Позивач зазначає, що вона мала достатню фінансову можливість для самостійного придбання нерухомого майна за грошові кошти, набуті нею особистими зусиллями та працею, незалежно від відповідача.
Звертає увагу, що реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_1 відбулася вже після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, а саме 11 жовтня 2021 року за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 60929890 від 13.10.2021 року.
Позивач просив суд визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_4 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 06 березня 2024 року позов  ОСОБА_1  задовольнив. Визнав квартиру  АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 . Вирішено питання про судові витрати.
Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що вважає доведеним позивачем, що спірна квартира була придбана нею за кошти, які особисто належали позивачу, тому квартира є її особистою приватною власністю. Зазначивши, що в розумінні вимог ст. 60 СК України, відповідачем не доведено отримання доходу у період придбання спірної квартири, та не доведено факту витрачання його особистих або спільних коштів подружжя, які відповідач заробляв до 1997 року на придбання спірної квартири. Дані обставини були предметом оцінку суду під час розгляду справи №522/11642/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спірної квартири спільним майном подружжя та поділу цієї квартири на рівні частки, але рішенням суду першої інстанції від 10.07.2023, залишеним без змін рішенням суду апеляційної інстанції, відмовлено ОСОБА_2 в позові з тих підстав, що він не довів використання його особистих коштів чи спільних коштів подружжя під час придбання спірної квартири.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , просить скасувати рішення Приморського райсуду м. Одеси від 06 березня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга вмотивована тим, що у порушення ст.ст. 77-79 ЦПК України суд зробив висновок, що квартира АДРЕСА_1 куплена позивачкою на гроші від продажу квартири АДРЕСА_5 , на підтвердження чого представлена копія розписки на 10000 доларів США (розписка не була представлена по справі № 522/11642/21) 100% передплату до покупки квартири. Суд першої інстанції застосував до правовідносин продавця ОСОБА_6 і покупця ОСОБА_7 , законодавство, яке не діяло станом на 1997 рік (застосований Цивільний Кодекс України, який набрав чинність з 1 січня 2004 року), приймаючи копію розписки 27 річної давності, до правовідносин продавця ОСОБА_6 і покупця ОСОБА_7 неправильно застосував норми матеріального права.
Вважає висновок суду, що грошові кошти, які отримувала позивач від здачі в оренду квартири АДРЕСА_6 у період з 1996 по 2008 роки в розмірі 2500 грн, були особистими коштами позивачки, таким що не ґрунтується на обставинах справи і суперечать ст. ст. 77-79 ЦПК України.
Стверджує, що у квартирі АДРЕСА_1 сторони прожили до вересня 2020 року, до часу коли ОСОБА_1 вигнала ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_7 , в якій залишились всі його особисті речі, документи. 
Крім того, посилаючись на ст. 60 Сімейного кодексу України, відповідно до якої майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, зазначає, що законодавець презумує спільність майна, якщо воно було набуте за час шлюбу, належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення, при цьому обов`язок доказування, що майно не є спільним, належить тому, хто це заперечує (постанова Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц).

(2) Позиція інших учасників справи
Одеський апеляційний суд ухвалою від 20.05.2024 року відкрив апеляційне провадження, роз`яснив ОСОБА_1 право на подання відзиву.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Шараг О.В. копію ухвали про відкриття апеляційного провадження отримала 18.06.2024 року, в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.
Від представника позивача ОСОБА_8  28.06.2024 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого зазначено, що суд в оскаржуваному рішенні вірно визначив, що у порушення вимог ст.60 СК України, відповідачем не доведено факт отримання доходу у період здійснення купівлі спірної квартири, не доведено факт витрачання його особистих або спільних коштів подружжя, які позивач отримував до 1992 року на придбання спільної квартири під час перебування у шлюбі із відповідачкою, доводи апеляційної скарги в повному обсязі спростовуються матеріалами справи, та не створюють підстав для скасування рішення суду від 06.03.2024 року. Зазначивши, що сторона позивача вважає оскаржуване рішення суду правомірним, обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги. 
Відповідач в судове засідання не з`явився,про дту, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України. 
Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючі позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у розумінні вимог ст.60 СК України, відповідачем не доведено отримання доходу у період придбання спірної квартири, та не доведено факту витрачання його особистих або спільних коштів подружжя, які відповідач заробляв до 1997 року на придбання спірної квартири.
Судом враховано, що дані обставини були предметом оцінки суду під час розгляду справи № 522/11642/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спірної квартири спільним майном подружжя та поділу цієї квартири на рівні частки, але рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2023, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 11.12.2023 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено з підстав недоведення використання його особистих коштів чи спільних коштів подружжя під час придбання спірної квартири.
Суд вважав доведеним, що спірна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 придбана за особисті кошти ОСОБА_1 , тому є її особистою приватною власністю.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
У пункті 9 постанови «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12 червня 1998 року № 16 Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Судом встановлено, що 20.02.1982 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення суду набрало законної сили.
12.12.1997 року між  ОСОБА_10 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) на Одеській муніципальній біржі укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № Н-00184/97, за яким ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 . 
В пункті 5 цього договору зазначено, що квартира продана  за 26600 грн, які отримані продавцем до підписання договору і належить новому власнику ОСОБА_1 .
18.12.1997 року квартира зареєстрована за ОСОБА_1 в КП «ОМБТІ та РОН».
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2012 року (справі №1522/11346/12) визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 279472117, 11.10.2021 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2012 року, справа 1522/11346/12; договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.12.1997 року. Видавник: Одеська муніципальна біржа.
19.12.1997 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_11 (покупець) на Одеській муніципальній біржі укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №Н-00196/97, за яким ОСОБА_1 продала належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.02.1994 року, квартиру АДРЕСА_5 . Згідно з п.5 цього договору квартиру продано за 8851 грн, які отримані продавцем до підписання договору.
З копії розписки, наявної у ОСОБА_1 , остання отримала від ОСОБА_7 10000 доларів США як завдаток за продаж йому квартири АДРЕСА_5 .
Рішенням Суворівської районної ради народних депутатів від 28.03.1995 року ОСОБА_1 призначена опікуном ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) онук її брата, який залишився без батьків.
02.10.1995 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_12 , яка складалась з 7/100 частин житлового будинку в АДРЕСА_8 .
03.08.1996 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали квартиру АДРЕСА_9 .
ОСОБА_1 з 1967 року по 1992 рік працювала державним інспектором Управління Державної торгової інспекції в Одеській області, що підтверджується записами у трудовій книжці. 
За даними ГУ ДПС в Одеській області відсутня інформація про отримання доходу ОСОБА_1 за період з 1998 року по 2014 рік.
ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 з 19.12.2018 року. З 24.12.2001 року місцем реєстрації ОСОБА_2 АДРЕСА_10 .
Судом першої інстанції встановлено, що 30.08.1977 року ОСОБА_2 прийнятий мотористом в Дунайське пароплавство, звільнений 17.05.1984 року. 21.05.1984 року зачислений машиністом до Чорноморського пароплавства, звільнений 08.09.1992 року.
Згідно з довідкою від 05.05.2003, виданою ВАТ «Українське Дунайське Пароплавство», ОСОБА_2 працював повний робочий на транспортних суднах з 30.08.1977 року по 17.05.1984 року.
Згідно довідки від 21.04.2003, виданою ДСК «Чорноморське морське пароплавство», ОСОБА_2 працював з 21.05.1984 року по 08.09.1992 року.
Згідно з довідками про заробіток ОСОБА_2 для обчислення пенсії, заробіток з 1979 року по 1983 рік становив 0,10907 грн, за 1986 року по 1990 рік становив 0,14218 грн,
За актом, складеним Пенсійним фондом, ОСОБА_2 працював з 06.09.1977 року по 17.05.1984 року.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2023, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 11.12.2023 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, поділ квартири АДРЕСА_1 шляхом визнання за кожним із подружжя по частині квартири відмовлено. 
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2023 року у справі № 522/11642/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, поділ квартири, визнання права власності, встановлені обставини, що квартира АДРЕСА_1 придбана за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 , отриманих внаслідок праці та здійснення підприємницької діяльності, продажу та здачу в оренду іншого нерухомого майна, яке належало ОСОБА_1 на праві власності
Із тексту зазначеного вище рішення суду вбачається, що представники ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приймали участь у розгляді справи № 522/11642/21, надавали докази, заявляли клопотання, у заявах по суті справи викладали свої вимоги та заперечення, а тому під час розгляду цієї справи ними не можуть оспорюватися обставини, які були встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2023 року. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2023 року, яке набрало законної сили, є обов`язковим у відповідності до ч. 1 ст. 18 ЦПК України.
Отже, факт придбання квартири АДРЕСА_1 за особисті кошти ОСОБА_1 , не підлягає доказуванню, оскільки ці обставини встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2023 року, яке набрало законної сили.
Звертаючись до суду позивачка просила визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 особистою приватною власністю ОСОБА_1 . 
Як зазначалося вище, факт придбання зазначеної вище квартири за особисті кошти ОСОБА_1 , не підлягає доказуванню, оскільки встановлений рішенням суду.
Ураховуючи викладені обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 придбана з особисті кошти ОСОБА_1 та належить їй на праві особистої приватної власності. 
Колегія суддів зазначає, що застосування судом першої інстанції норм СК України, при тому, що застосуванню у справі підлягали норми КпШС України, не призвело до неправильного вирішення справи, та не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінки позиції відповідача, що належним доказом 100% передплати за продаж квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 до підписання договору купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений договір завдатка, та необґрунтованим висновок суду, що кошти, які отримувала позивач від здачі в оренду квартири були її особистими коштами не заслуговують на увагу, оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2023 року встановлено обставини придбання квартири АДРЕСА_1 за особисті кошти ОСОБА_1 , які є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягає доказуванню.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. 375, 384 ЦПК України,  Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 23 серпня 2023 року.

Головуючий                                                                                      В.А. Коновалова

Судді                                                                                                 Ю.П. Лозко

                                                                                   М.В. Назарова