ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 червня 2024 року 	м.Дніпро	справа № 160/27289/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,   
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 січня         2024 року у справі № 160/27289/23 (суддя Неклеса О.М., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач-1) та військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач-2) щодо невиплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 17.01.2017 по 28.02.2018 включно з врахуванням базового місяця січень 2008 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17.01.2017 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 02.03.2020 по 16.09.2023;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 17.01.2017 по 16.09.2023;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 17.01.2017 по 16.09.2023;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02.03.2020 по 16.09.2023 у розмірі 26 754,49 грн..
Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що на виконання судового рішення                                   у справі № 160/178/22 відповідачами здійснено неправильний розрахунок грошового забезпечення в частині нарахування індексації, а саме без застосування базового місяця обчислення індексації – січня 2008 року. Крім того зазначав, що тривале не виконання судового рішення призвело до втрати доходів позивачем, що є підставою для стягнення відповідної компенсації втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року закрито провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог щодо:
- визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_3 щодо невиплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 17.01.2017 по 28.02.2018 включно з врахуванням базового місяця січень 2008 року.
- зобов`язання військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17.01.2017 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Так, судом:
- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 03.03.2020 по 15.09.2023;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03.03.2020 по 15.09.2023 у розмірі 3 876 грн.;
- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 17.01.2017 по день фактичної виплати індексації;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 17.01.2017 по день фактичної виплати індексації.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач-2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
В апеляційній скарзі посилається на застосування судом першої інстанції нечинних норми КЗпП України та допущення помилки при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказує на протиправність виплати компенсації втрати частини доходів за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення.
Від позивача на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить апеляційну скаргу відповідача-2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідач-1 своїм правом на подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.
Вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 17.01.2017 по 02.03.2020 та був виключений з списків особового складу військової частини НОМЕР_2 наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 02.03.2020 № 42 з 02.03.2020.
02.03.2020 командиром Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) був виданий наказ №42, яким підполковника ОСОБА_1 , старшого офіцера організаційно-планової групи тилу, звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 12 лютого 2020 року №60 у запас, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду), з правом носіння військової форми одягу, вважати, що справи та посаду здав. З 02 березня 2020 року виключити із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
05.01.2022 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява (згідно з поштовим штемпелем на конверті направлена до суду 30.12.2021) ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просив суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_2 за періоди з 01.12.2015 по 28.02.2018 та з 01.03.2018 по 02.03.2020 включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 , військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 включно, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) – січень 2008 року.
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 , військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 02.03.2020 включно, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) – березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 п.5 Порядку №1078.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.06.2022 у справі № 160/178/22 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за час проходження ним військової служби у військовій частині НОМЕР_2 за період з 17.01.2017 по 28.02.2018 та з 01.03.2018 по 02.03.2020 з урахуванням вже здійснених виплат;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_2 , військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 17.01.2017 по 28.02.2018;
- зобов`язано військову частину НОМЕР_2 , військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 02.03.2020, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць) – березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 п.5 Порядку №1078 та з урахуванням вже здійснених виплат.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.06.2022 у справі № 160/178/22 набрало законної сили 08.09.2022.
16.09.2023 військовою частиною НОМЕР_1 на виконання вищевказаного рішення суду була здійснена виплата позивачу відповідної індексації грошового забезпечення                                                    в сумі 3 864,18 грн., що підтверджується довідкою АТКБ «ПриватБанка» від 16.10.2023.
Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 02.03.2020 по 16.09.2023 та щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 17.01.2017 по 16.09.2023, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Рішення суду мотивовано встановленими обставинами справи, які свідчать про те, що при звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для виплати позивачу середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні. Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає виплаті на користь позивача, суд, виходячи з принципу справедливості та співмірності, дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу                                           у розмірі 3 876 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми при звільненні порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для частково задоволення позову, проте, зазначає наступне.
Щодо компенсації втрати частини доходів, колегія суддів зазначає наступне.
Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані нормами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМУ від 21.02.2011 № 159.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно зі ст. 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.3 Закону № 2050-Ш).
Статтею 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Частиною 2 ст. 6 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що виплата компенсації здійснюється за рахунок власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. 
Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11439/19.
З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ, Кабінет Міністрів України 21.02.2001 року прийняв постанову № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі – Порядок № 159), дія якого поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).  
Пунктом 2 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001 року. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100 (абз. 1 пункту 4 Порядку). 
Таким чином пункти 1, 2 Порядку №159 проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.
Аналогічні висновки щодо застосування вказаних норм права викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 09.06.2021 у справі № 240/186/20 та від 17.11.2021 у справі № 460/4188/20, від 20.04.2022 року у справі № 461/1390/16-а.
Отже, підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії), порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання) та затримка виплати доходів один і більше календарних місяців. 
Враховуючи наявність несвоєчасної виплати позивачу сум індексації грошового забезпечення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати (грошового забезпечення), у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення з 17.01.2017 по день фактичної виплати індексації.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача зі служби, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Разом з тим, 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX.
Вказаним Законом, зокрема, внесені зміни до   Кодексу законів про працю України, частину першу та другу статті 117  викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Колегія суддів зазначає, що остаточний розрахунок мав бути проведений з          ОСОБА_1 02.03.2020 – в день звільнення.
Натомість належні до виплати суми в загальному розмірі були виплачені лише 16.09.2023.
Судом встановлено, що днем звільнення ОСОБА_1 є 02.03.2020, а тому першим днем затримки є 03.03.2020.
Щодо кінцевого строку проведення розрахунку, суд встановив, що такий проведено 16.09.2023, а тому останнім днем є 15.09.2023.
Переглядаючи оскаржене рішення, колегія суддів виходить з приписів ч.1 ст.308 КАС України, згідно з яким суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі скаржник зазначив, що судом першої інстанції невірно проведено розрахунок середнього заробітку позивача, адже середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, не може перевищувати шість місяців.
З цих підстав колегія суддів зазначає, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-IX – 19 липня 2022 року, та після набрання чинності цим законом.
Період з 03.03.2020 до 18.07.2022 регулювався редакцією статті 117 КЗпП України, яка не встановлювала обмеження строку щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Проте, період з 19.07.2022 до 15.09.2023 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
У постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 суд касаційної інстанції вказав, що до періоду після 19 липня 2022 року практику Верховного Суду щодо пропорційності виплат застосовувати недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
При цьому, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що судом не вірно визначено кількість днів затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 292 днів, адже з урахуванням положень статті 117 КЗпП України, затримка розрахунку при звільненні становить 1 049 дня (за період з 03.03.2020 до 18.07.2022 – 867 днів; з 19.07.2022 по 19.02.2023 - 182 дня).
Щодо доводів апелянта в частині неправильного визначення середнього грошового забезпечення позивача в розмірі 3 876 грн., колегія суддів зазначає, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Кількість робочих днів позивача за два останні місяці (повні) перед звільненням складає 60 днів (січень 2020 - 31 днів, лютий 2020 - 29 днів).
Грошове забезпечення за два останні місяці (повні) перед звільненням (без індексації):
грошове забезпечення за січень 2020 року складає - 19852,25 гри.;
грошове забезпечення за лютий 2020 складає - 19852,25 грн.
Середнє грошове забезпечення з урахуванням вимог Порядку №100 від 08.02.1995 складає: (19852,25+19852,25)/60дн= 661,74 грн..
При задоволенні позову суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 806/345/16, від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 у справі № 524/1714/16-а.Судом під час вирішення даної справи врахована правова позиція та механізм врахування коефіцієнта істотності частки складових заробітної плати у порівнянні з середнім заробітком за час затримки розрахунку, викладені Верховним Судом у постанові від 30.10.2019 по справі №806/2473/18.
У вказаному рішенні вказано, що коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку розраховується за наступною формулою (з урахуванням предмету спору): частка недоплачених коштів / середній заробіток за час затримки розрахунку * 100 (помножити на 100). Коефіцієнт у відсотках.
Сама ж сума, яка підлягатиме виплаті з урахуванням принципів пропорційності та співмірності, а також істотності частки складових заробітної плати, розраховується за такою формулою: середньоденний розмір грошового забезпечення * (помножити) коефіцієнт істотності частки складових заробітної плати, отримане помножити на кількість днів (календарних або робочих) затримки розрахунку.
Колегія суддів враховує зазначений механізм обчислення, сформульований Верховним Судом, та здійснює розрахунок наступним чином:
Середньоденний розмір грошового забезпечення позивача 661,74 грн.
Кількість календарних днів, впродовж яких затримано виплату грошового забезпечення - 1 049.
За таких умов сума середнього заробітку за вказаний період мала складати                                          – 1  049 дн.*661,74 грн. = 694 165,26 грн.
Відповідно до застосованого методу розрахунку у вказаних рішеннях, істотність частки складових компенсації виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком за затримку розрахунку складає:
3864,18 грн. (сума виплачених коштів) / 694 165,26 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку)* 100 = 0,56 %.
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотної частки 0,56% становить - 661,74 грн. * 0,56%= 3,70 грн.
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,56 % становить: 661,74 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) х 0,56 % = 3,70 грн.; 3,70 грн. х 1 049 (днів затримки розрахунку) = 3 887,32 грн..
Таким чином, виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 3 887,32 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Враховуючи вище викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що наявні підстави для зміни рішення в частині періоду виплати та розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, а в решті рішення залишити без змін.
Керуючись ст. 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.317, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі № 160/27289/23 - змінити, виклавши другий та третій абзаци резолютивної частини у наступній редакції:
«Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 та військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку з 03.03.2020 до 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 19.02.2023.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 та військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03.03.2020 до 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 19.02.2023 у розмірі 3 887,32 грн.».

В решті рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 січня 2024 року у справі № 160/27289/23 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак