ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року	Львів	Справа № 460/7385/23 пров. № А/857/8115/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                  Шинкар Т.І., 
суддів                                                                      Іщук Л.П., Обрізко І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гудима Н.С.) ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Рівне о 16 год. 09 хв. 29 лютого 2024 року, повне судове рішення складено 15 березня 2024 року, у справі № 460/7385/23 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Рівненській області до    ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,-
В С Т А Н О В И В :

09.03.2023 Головне управління ДПС у Рівненській області звернулось в суд з позовом до фізичної особи ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з ОСОБА_1 до бюджету податковий борг в сумі 30781,17 грн.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року в задоволені позову відмовлено.
Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що згідно з п.42.2 ст.42 ПК України  документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику). Однак, як зазначив суд першої інстанції, усі податкові  повідомлення-рішення і податкова вимога направлені позивачем відповідачу на адресу, яка з грудня 2001 року не є  ні зареєстрованою адресою (податковою адресою), ні останнім відомим позивачу місцем проживання/перебування відповідача. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_1 , не є повідомленою про наявність податкового зобов`язання в установленому  ПК України  порядку, що узгоджується з  позицією Верховного суду, викладеною у постановах від 12.07.2022 у справі №160/7345/20; від 21.09.2022 у справі № 824/1571/19-а; від 08.08.2018 у справі № 812/41/17; від 10.06.2021 у справі №826/14316/18; від 29.01.2024 у справі № 200/1185/21-а.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Рівненській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. Скаржник зазначив, що податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Відтак, позивачем надсилалося податкове повідомлення-рішення на адресу, яка у розумінні ПК України, є податковою адресою відповідача.
Не погоджуючись з аргументами апеляційної скарги, ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив всі надані йому докази та правильно встановив обставини у справі, також суд правильно застосував норми права.
Враховуючи положення  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з  ст.242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам  статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки  про реєстрацію місця проживання/перебування особи, виданої УДМС в Рівненській області 20.02.2024 фізична особа, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з 06.11.1973 по 21.12.2001 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
За даними ГУ ДПС в Рівненській області у власності ОСОБА_1 у спірний період перебувало майно: 1) житловий будинок, загальна площа 390,6 кв.м., адреса: АДРЕСА_2 ; 2) квартира за адресою: АДРЕСА_1 , вид власності: спільна часткова, 3) квартира загальною площею 83,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , що не заперечується відповідачем.
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 04.01.2021, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Сохацькою О.В, зареєстрованим в реєстрі за №09, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що перебувала у спільній частковій власності відповідача, відчужена її власниками на користь третьої особи.
З 21.12.2001 по 01.08.2022 відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання/перебування особи, виданою УДМС в Рівненській області 20.02.2024.
Як свідчать матеріали справи, позивачем впродовж 15 років, а саме: з 2002 року по 2017 рік включно формувалися податкові повідомлення-рішення, якими ОСОБА_1 визначалися суми податкових зобов`язань із земельного податку з фізичних осіб, в яких визначена адреса платника податків: АДРЕСА_2 .
Вказані рішення надсилалися поштою на зазначену в них адресу платника:  АДРЕСА_2 і отримувалися відповідачем.
Заборгованість по вказаним податковим повідомленням-рішенням, надісланим відповідачу в період з 2002 по 2017, відсутня. Доказів протилежного суду не надано.
Поряд з цим судом першої інстанції встановлено, що згідно з інтегрованою карткою платника податків за платником податків ОСОБА_1   обліковується податковий борг на загальну суму 30781,17 грн, а саме:
1) з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості, який виник на підставі прийнятих стосовно фізичної особи  ОСОБА_1 та надісланих їй податкових повідомлень-рішень форми  Ф:
- від 14.03.2018 №0070470/5002-1716 (податковий період 2017), яким визначена сума податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 620,75 грн.,
-від 14.03.2018 №0070471/5002-1716 (податковий період 2017), яким визначена сума податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 2907,25 грн.,
-від 02.04.2019 №0125977-5013-1716 (податковий період 2018), яким визначена сума податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 4509,87 грн.,
-від 02.04.2019 №0125978-5013-1716 (податковий період 2018), яким визначена сума податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 962,94 грн.,
-від 23.03.2020 №0021194-5005-1716 (податковий період 2019), яким визначена сума податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 5054,98 грн.,
-від 23.03.2020 №0021195-5005-1716 (податковий період 2019), яким визначена сума податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 1079,33 грн.,
-від 01.03.2021 №0030439-2405-1716 (податковий період 2020), яким визначена сума податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 5721,23 грн.,
-від 01.03.2021 №0030440-2405-1716 (податковий період 2020), яким визначена сума податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 1221,58 грн.;
-від 05.09.2022 №0932635-2407-1716 (податковий період 2021), яким визначена сума податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 7268,13 грн. (а.с.6);
-від 05.09.2022 №0932636-2407-1716 (податковий період 2021), яким визначена сума податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у сумі 1551,87 грн. (а.с.6)
2) земельного податку з фізичних осіб, що виник на підставі податкового повідомлення-рішення від 30.06.2018 №5725-1301-1716 (податковий період 2018), яким визначена сума податкового зобов`язання із земельного податку фізичних осіб у сумі 73,80 грн.
У всіх вказаних податкових повідомленнях-рішеннях зазначена адреса платника податків ОСОБА_1 : АДРЕСА_4 . Вищезазначені податкові повідомлення-рішення направлені позивачем відповідачу на адресу: АДРЕСА_4 .
Поштові відправлення повернуті на адресу податкового органу з відміткою про причини їх не вручення  за закінченням терміну зберігання.
Також судом першої інстанції встановлено, що 09.10.2018 контролюючим органом сформовано податкову вимогу форми «Ф» №14542-17 на загальну суму 3411,24 грн., у якій визначена адреса платника податків: АДРЕСА_4 , яка направлена поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення за цією ж адресою.
Вказане поштове відправлення повернуто 30.11.2018 з відміткою ф.20  за закінченням терміну зберігання.
У зв`язку з наявністю податкового боргу на загальну суму 30781,17 грн, ГУ ДПС у Рівненській області звернулося до суду з позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з таких мотивів.
Враховуючи вимоги частини 2  статті 19 Конституції України  та частини 2  статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до  статті 67 Конституції України  кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Згідно з підпунктом  16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України  (далі -  ПК України) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Підпунктами  14.1.153,  14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України  встановлено, що податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу; податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно із пунктом  57.3 статті 57 ПК України  у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту  54.3 статті 54  цього  Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
Згідно з пп. «е» п.176.1 ст.176 ПК України  платники податку зобов`язані своєчасно сплачувати узгоджену суму податкових зобов`язань, а також суму штрафних (фінансових) санкцій, нарахованих органом державної податкової служби, та пені, за винятком суми, що оскаржується в адміністративному або судовому порядку.
Аналіз зазначених норм закону свідчить, що у платника податку виникає безумовний обов`язок зі сплати грошового зобов`язання після його узгодження. Несплачена сума грошового зобов`язання у встановлений законом строк є податковим боргом.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що вимогами заявленого позову є стягнення податкового боргу, отже, предметом доказування у цій справі є обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку; встановлення факту її сплати в добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту; перевірка вжиття контролюючим органом заходів щодо стягнення податкового боргу на підставі та в черговості, встановлених  Податковим кодексом України, тощо.
Отже, з урахуванням викладених законодавчих приписів, дослідженню і оцінці підлягають питання чи набула сума податкового зобов`язання, визначена контролюючим органом у податковому повідомленні-рішенні, статусу узгодженого грошового зобов`язання та статусу податкового боргу.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 809/12/17.
Пунктом  58.1. статті 58 Податкового кодексу  встановлено, що контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до  статті 54 цього Кодексу  (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено передбачені цим пунктом факти.
Відповідно до пункту  58.3 статті 58 Податкового кодексу  податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному  статтею 42 цього Кодексу.
Пунктом  42.1. стаття 42 Податкового кодексу України  визначено, що податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті.
Відповідно до п.  42.2 ст. 42 ПК України  документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
У разі, якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Згідно пункту  59.1 статті 59 Податкового кодексу  у разі, коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Наказом Міністерства доходів і зборів № 610 від 30.06.2017 затверджено Порядок направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок № 610), який визначає механізм формування, надсилання (вручення) та відкликання податкових вимог контролюючими органами.
Згідно із пунктом 2 розділу ІІ Порядку № 610 податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується контролюючим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції.
Розділ IV Порядку № 610 регулює надсилання (вручення) контролюючими органами податкових вимог платникам податків.
Так, відповідно до п. 7 Розділу IV Порядку № 610 податкова вимога вважається належним чином врученою платнику податків (крім фізичних осіб), якщо вона надіслана за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
Податкова вимога вважається надісланою (врученою) фізичній особі, якщо її вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному абзацом третім пункту 6 цього розділу.
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків податкову вимогу через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, така податкова вимога вважається врученою платнику податків у день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Як це правильно встановлено судом першої інстанції згідно довідки з Єдиного державного демографічного реєстру № 253750 від 03.10.2023,  зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 АДРЕСА_2 .
Із матеріалів справи судом першої інстанції також встановлено, що у податкових повідомленнях-рішеннях, якими ОСОБА_1 визначені суми податкового зобов`язання на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 30781,17 грн. зазначена адреса відповідачки: АДРЕСА_4 , що не заперечується позивачем.
Водночас, як свідчать матеріали справи, останнім відомим для ГУ ДПС у Рівненській області місцезнаходженням відповідача в цей період була адреса: АДРЕСА_2 , позаяк на цю адресу до 30.06.2018 (з 2002 року по 2017 рік включно), податковий орган формував та надсилав відповідачу податкові повідомлення-рішення із земельного податку з фізичних осіб. Жодних доказів зворотного позивачем суду ні першої ні апеляційної  інстанції не надано та матеріали справи таких не містять.
Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що податковий орган не надав суду жодних логічних пояснень та обґрунтувань своїх дій щодо причин і підстав направлення відповідачу податкових повідомлень-рішень і податкової вимоги, починаючи з березня 2018 року за адресою:  АДРЕСА_1 , тоді як матеріалами справи стверджено, що з 2002 року по 2017 рік включно, листування з відповідачем позивачем здійснювалося за останнім відомим місцезнаходженням платника податків: АДРЕСА_2 .
За таких підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки позивачем не надано підтвердження вручення відповідачу податкової вимоги від 09.10.2018 №14542-17 і податкових повідомлень-рішень №0070470/5002-1716 від 14.03.2018, №0070471/5002-1716 від 14.03.2018, №5725-1301-1716 від 30.06.2018, №0125977-5013-1716 від 02.04.2019, №0125978-5013-1716 від 02.04.2019, №0021194-5005-1716 від 23.03.2020, №0021195-5005-1716 від 23.03.2020, №0030440-2405-1716 від 01.03.2021, №0030439-2405-1716 від 01.03.2021, №0932635-2407-1716 від 05.09.2022 та №0932636-2407-1716 від 05.09.2022, то відповідно платник податків ОСОБА_1 , не є повідомленим про наявність податкового зобов`язання в установленому  ПК України  порядку.
Верховний Суд в постанові від 08 серпня 2018 року по справі № 812/41/17 зазначив, що юридичним фактом, з настанням якого законодавець пов`язує реалізацію права контролюючого органу на примусове стягнення податкового боргу, у тому числі шляхом звернення до суду, є дотримання таких умов: надіслання платнику податкової вимоги рекомендованим листом з повідомленням про вручення чи вручення її особисто платнику або його законному чи уповноваженому представникові; сплив строку у 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
В постанові від 10 червня 2021 року по справі № 826/14316/18 (провадження № К/9901/4565/20) Верховний Суд вказав, що податкова вимога (яка надсилається в порядку, визначеному для надсилання податкового повідомлення-рішення) повинна бути надіслана контролюючим органом на адресу за місцем проживання платника податків або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи; в протилежному випадку, у разі допущення контролюючим органом помилки при відправленні такої вимоги, зокрема, в частині невірного зазначеної адреси платника податків, така вимога вважається неврученою платнику податків, а платник податків не повідомлений належним чином про наявність податкового зобов`язання.
Зазначені правові висновки викладені в постановах Верховного Суду в силу вимог  ст.242 КАС України, повинні бути враховані при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
При вирішенні даної справи суд першої інстанції, також правильно врахував висновки Верховного Суду висловлені в  постанові від 12 липня 2022 року по справі № 160/7345/20, в якій Верховний Суд зазначив, що у спорах за позовом податкового органу про стягнення з платника податку податкового боргу встановленню та дослідженню підлягає, зокрема, факт узгодженості грошового зобов`язання, а саме факт оскарження платником податку у передбаченому Кодексом порядку (адміністративному та/або судовому) податкового повідомлення-рішення, яким контролюючим органом визначене грошове зобов`язання, чи є останнє узгодженим з огляду на наявність (відсутність) процедури оскарження, факт сплати/несплати платником податку узгодженого грошового зобов`язання, протягом строків, визначених законодавством, правильність нарахування пені за несвоєчасну сплату податкових зобов`язань, факт направлення та вручення платнику контролюючим органом податкової вимоги, дотримання позивачем порядку здійснення цього заходу.
Згідно з частиною 2  статті 77 КАС України  в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1  статті 90 КАС України  суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
При вирішенні спорів щодо стягнення боргу, зокрема якщо предметом спору є факт надсилання податкової вимоги, апеляційний суд враховує, що обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем як суб`єктом владних повноважень не доведено як факту належного надсилання податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги, якими визначені податкові зобов`язання та обов`язок їх сплатити, що свідчить про недоведеність позовних вимог та має наслідком відмови у позові.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, виходячи з аналізу наведених правових норм, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з частиною 2  статті 6 КАС України  та  статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»  передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення  статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Керуючись статтями  241,  243,  308,  311,  316,  321,  325,  328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року у справі №460/7358/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
 
Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко