ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 липня 2024 року                      
м. Київ
 
справа № 500/6150/14
провадження № 61-1530св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І.,
 
учасники справи 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Ластівка Вікторія Миколаївна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_7 , на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня 2021 року у складі судді Смокіної Г. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року у складі колегії суддів:Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Комлевої О. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу Ластівка В. М., ОСОБА_5 , Чужовська Н. Ю., про визнання недійсними договору позики, іпотечного договору, договору купівлі-продажу.
Позов мотивований тим, що в травні-червні 2013 року у ОСОБА_1 виникла потреба у запозиченні грошових коштів у розмірі, еквівалентному 65 000,00 доларів США, з метою здійснення ремонту в приміщенні, яке належало на праві власності його матері, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З цією метою він звертався до різних банківських установ, однак йому пропонували вкрай невигідні умови. Він познайомився з ОСОБА_4 , який запропонував йому привабливі умови кредитування та між ними було досягнуто домовленість щодо надання ОСОБА_1 необхідної суми на два роки зі сплатою процентів щомісяця у розмірі, еквівалентному 2 000,00 доларів США та з остаточним розрахунком у червні 2017 року. Оскільки сума, яка йому надавалась в борг, є значною, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань ОСОБА_4 виявив намір укласти договір іпотеки на майно, власником якого була ОСОБА_2 . 20 червня 2013 року ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною та матір`ю - ОСОБА_2 приїхали в нотаріальну контору приватного нотаріуса Ткаченко І. В. з метою отримання кредитних коштів. Разом з тим, на місці укладення договору ОСОБА_4 висунув додаткові вимоги, згідно з якими: кредитодавцем за договором мала бути ОСОБА_3 ; оригінали правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомості, що передавався в іпотеку, ОСОБА_4 просив надати йому на відповідальне зберігання; кредитний договір на суму, еквіваленту 65 000,00 доларів США, строком на два роки, замінювався договором позики на один рік, за яким ОСОБА_1 отримував суму, еквівалентну 89 110,00 доларам США (65 000,00 доларів США ? позика; 2 000,00 доларів США х 12 місяців = 24 000,00 доларів США ? проценти; 110,00 доларів США ? послуги нотаріуса) із зобов`язанням повертати щомісяця суму, еквівалентну 2 010,00 доларів США. Необхідність підписання договору позики в такому вигляді ОСОБА_4 пояснив мінімізацією втрат від оподаткування та запевнив, що після спливу року кредитування він сприятиме переукладенню договору ще на один рік, як вони домовлялись попередньо.
До листопада 2013 року щомісяця ОСОБА_1 передавав грошові кошти в сумі 2 010,00 доларів США співробітникам ОСОБА_4 в офісі останнього у м. Одесі, а він отримував розписки від ОСОБА_3 . У листопаді 2013 року через сімейні труднощі він не повернув своєчасно кошти та був змушений сплатити штраф у розмірі 1 000,00 доларів США. З лютого 2014 року, після повідомлення ОСОБА_4 про те, що угода на другий рік продовжуватися не буде, ОСОБА_1 повернув запозичені кошти у загальному розмірі 504 132,20 грн. З червня 2014 року ОСОБА_4 почав ухилятися від контактів з ОСОБА_1 для остаточного розрахунку. Протягом літа 2014 року ОСОБА_4 не вийшов на зв`язок, а в середині вересня 2014 року ОСОБА_8 отримав нібито від ОСОБА_3 звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки від 02 вересня 2014 року. З указаного звіту стало відомо, що борг ОСОБА_1 складає 2 130 210,30 грн, внаслідок чого ОСОБА_2 було позбавлено права власності на належне їй майно, а після реалізації предмета іпотеки борг складає 1 000 000,00 грн. 
Правовими підставами визнання договору позики удаваним є те, що сторони приховали укладення кредитного договору, проте ОСОБА_3 не є банком або іншою фінансовою установою, яка має право на видачу кредитів. 
Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, а тому договір іпотеки є недійсним. Також недійсним є й договір купівлі-продажу іпотечного майна, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Також всупереч пунктів 2.7, 2.8 Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України реалізація предмета іпотеки була здійснена без належного повідомлення іпотекодавця.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили:
визнати недійсним договір позики, укладений 20 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1054; 
визнати недійсним договір іпотеки, укладений 20 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1058; 
визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 02 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 4406.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що позивачами належним чином не обґрунтовано та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору кредиту між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та що дії сторін були направлені на досягнення інших правових наслідків, а також на підтвердження того, що між ними виникли інші права та обов`язки, ніж ті, що обумовлені укладеним договором. Оспорюваний договір позики був підписаний його сторонами, на час його підписання між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Доводи позивачів про те, що між сторонами насправді існували інші домовленості, ніж ті, що вказані у договорі, суперечать пункту 13 договору позики, згідно з яким сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Таким чином, під час розгляду справи позивачами не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України). 
Встановивши, що підстави для задоволення вимоги про визнання договору позики недійсним відсутні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору іпотеки недійним.
На підтвердження позовних вимог щодо відчуження іпотечного майна без попереднього повідомлення, позивачі надали висновок експерта № 18-6317 судово-почеркознавчої експертизи від 28 листопада 2019 року, згідно з яким рукописний запис « ОСОБА_9 » у повідомленні про вручення поштового відправлення за №65888 1613678 з датою отримання 26 липня 2014 року, розміщений праворуч від друкованого запису «особисто за довіреністю», виконаний не самою ОСОБА_2 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_2 у повідомленні про вручення поштового відправлення за №65888 1613678 з датою отримання 26 липня 2014 року, розміщений нижче друкованого запису «особисто за довіреністю», виконаний не самою ОСОБА_2 , а іншою особою. Зі змісту положень пунктів 99, 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила) слідує, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення про вручення його прізвища. Цей запис вносить працівник поштового зв`язку. Натомість для вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто» або «Судова повістка» на бланку повідомлення розписується та зазначає прізвище одержувач (а не працівник поштового зв`язку). Оспорюване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 не містить позначки «Судова повістка» або «Вручити особисто», а тому зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, яке містить прізвище одержувача, є врученим відповідно до пунктів 99, 106 Правил. Таким чином, напис про одержання поштового відправлення ОСОБА_2 , в якому зазначене її прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку, є доказом отримання нею відправлення. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків та таку презумпцію позивачами не спростовано.
Доводи ОСОБА_1 про те, що він не отримував заяву ОСОБА_3 про необхідність сплати боргу спростовуються наявним у матеріалах справи свідоцтвом, виданим 28 серпня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В., згідно з яким 23 червня 2014 року заява ОСОБА_3 , яка містила відомості про необхідність погашення заборгованості, передана ОСОБА_1 поштовим зв`язком та отримана адресатом 27 червня 2014 року. Вказане свідоцтво надійшло до суду 26 грудня 2017 року на виконання ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 листопада 2017 року. З вказаного часу позивач факт отримання заяви ОСОБА_3 не заперечував, про неотримання поштового відправлення від приватного нотаріуса Ткаченко І. В. не заявляв, тоді як про вказану обставину заявив лише у судовому засіданні 30 листопада 2020 року. На виконання ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 грудня 2020 року про витребування у приватного нотаріуса Ткаченко І. В. матеріалів нотаріальної справи щодо оформлення зазначеного свідоцтва листами від 06 січня, 22 лютого 2021 року нотаріус повідомила, що у зв`язку зі спливом терміну зберігання документів (заяв, свідоцтв) про передачу заяв фізичних і юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам, який становить три роки, відповідну справу № 02-24 «Документи (заяви, свідоцтва) про передачу заяв фізичних і юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам» за 2014 рік знищено, що підтверджено актом № 2 від 21 лютого 2019 року. Аналізуючи наявні у справі докази, надавши оцінку поведінці сторін та добросовісності здійснення ними своїх процесуальних прав та обов`язків, з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 заявив про неотримання заяви ОСОБА_3 та звернувся з клопотанням про витребування матеріалів нотаріальної справи щодо видачі свідоцтва від 28 серпня 2014 року лише наприкінці 2020 року, після спливу строку її зберігання, суд дійшов висновку, що свідоцтво від 28 серпня 2014 року є належним доказом факту отримання ОСОБА_1 27 червня 2014 року заяви ОСОБА_3 про необхідність погасити заборгованість та підтверджує її безспірність відповідно до пункту 17 договору позики. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 02 вересня 2014 року вчинено відповідно до умов договору іпотеки від 20 червня 2013 року та з дотриманням вимог закону, а тому вимога про визнання оспорюваного договору недійсним задоволенню не підлягає.
Надані суду розписки про повернення коштів за договором позики за період з червня 2013 року по травень 2014 року, висновок № 3554/02 судово-почеркознавчої експертизи від 29 лютого 2016 року щодо належності підпису ОСОБА_3 на відповідних розписках не є належними доказами у справі, оскільки стосуються розміру заборгованості за договором позики, що не є предметом доказування у справі. Судом встановлено та не заперечувалось позивачами, що договір позики в повному обсязі не виконано. ОСОБА_1 пояснив, що договір не виконано з вини ОСОБА_4 , який в червні 2014 року не виходив на зв`язок, що унеможливило узгодити остаточну суму заборгованості та сплатити відповідну суму боргу. Водночас статтею 537 ЦК України визначено у який спосіб боржник може виконати свій обов`язок з погашення  заборгованості, чого ОСОБА_1 не зробив. Крім того, відсутні докази того, що стороною оспорюваного договору позики є ОСОБА_4 . Отримання на відповідальне зберігання ОСОБА_4 оригіналів правовстановлюючих документів та технічної документації на предмет іпотеки згідно з розпискою від 20 червня 2013 року правового значення для справи не має.
Аргументи учасників справи
24 січня 2023 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_7 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга в оскарженій частині мотивована тим, що суди не врахували, що в якості належного направлення вимоги суд визнає лише таке, що дозволяє підтвердити не лише його вручення адресатові, але й встановити зміст відправлення. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. ОСОБА_2 шляхом надання до суду висновку експерта №18-6317 судово-почеркознавчої експертизи від 28 листопада 2019 року, згідно з яким рукописний запис « ОСОБА_9 » у повідомленні про вручення поштового відправлення за №65888, 1613678 з датою отримання 26 липня 2014 року, розміщений праворуч від друкованого запису «особисто за довіреністю», виконаний не самою ОСОБА_2 , а іншою особою, а також підпис від її імені у повідомленні про вручення поштового відправлення виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, спростовує фактичне отримання саме нею відповідної поштової кореспонденції.
Крім того, у порушення вимог пункту 61 Правил зміст опису вкладення у конверт, оформленого 18 липня 2014 року приватним нотаріусом Ластівкою В. М. на адресу ОСОБА_2 з відомостями про нібито направлення «заяви від 18 липня 2014 року про вимогу виконати договір позики. Заявник ? ОСОБА_3 », не містить посилань (відомостей) про номер поштового відправлення, за яким надсилалась така заява, що унеможливлює ідентифікацію наданої послуги з відправленням ОСОБА_2 саме цієї заяви. За таких обставин у суду були відсутні правові підстави проводити будь-який причинно-наслідковий зв`язок між згаданим описом вкладення у конверт та дослідженим експертом повідомленням про вручення поштового відправлення. Незважаючи на викладене, попри застосування «презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків», судами протиправно не було враховано вимог пункту 61 вказаних Правил та обставин неможливості ідентифікації наданої приватному нотаріусу Ластівкці В. М. поштової послуги, що призвело до висновку про дотримання продавцем за оспорюваним договором купівлі-продажу вимог статті 84 Закону України «Про нотаріат», але ігноруючи факт порушення ОСОБА_3 при відчуженні предмету іпотеки вимог статей 35, 38 Закону України «Про іпотеку».
Судами застосовано правову конструкцію, відповідно до якої дотримання сторонами під час посвідчення та державної реєстрації оспорюваного правочину вимог статей 38 Закону України «Про іпотеку» з письмового повідомлення іпотекодавця про намір іпотекодержателя укласти договір купівлі-продажу прирівнюється судами до дотримання норм п. 99, 106 Правил. Проте іпотекодержатель має документально підтвердити нотаріусу, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, і виконання таких вимог судом касаційної інстанції не ставиться у залежність від дотримання норм п. 99, 106 Правил.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; суд першої та апеляційної інстанції в оскаржених судових рішеннях порушили норми процесуального права, застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц та від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 640/16936/18-ц). 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 02 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.
Фактичні обставини справи
Судивстановили, що 20 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., зареєстрований в реєстрі за № 1054.
Згідно з пунктом 1 договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти у розмірі 723 573,20 грн, що еквівалентно 89 110,00 доларів США, за встановленим сторонами курсом (із розрахунку 8, 12 грн за 1 долар США). Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю в строк та на умовах, передбачених цим договором, позику у зазначеному розмірі у строк не пізніше 20 червня 2014 року у порядку та на умовах, передбачених цим договором.
Відповідно до пункту 17 договору позики сторони домовилися, що документом, який підтверджуватиме зобов`язання позичальника та безспірність заборгованості, буде письмове нагадування (у вигляді заяви) позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням позичальникові у порядку, передбаченому статтею 84 Закону України «Про нотаріат».
20 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1059, згідно з яким у випадках та в порядку, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України, іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки.
Відповідно до пунктів 6.1, 6.2, 6.3 договору іпотеки зобов`язання, що забезпечене предметом іпотеки, вважається виконаним у повному обсязі якщо іпотекодавцем/боржником фактично повернуті грошові кошти у повному обсязі відповідно до умов основного зобов`язання. Іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця у разі невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором іпотекодержателя: 1) за рішенням суду; 2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; 3) шляхом позасудового врегулювання відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.
Пунктом 6.5 договору іпотеки передбачено, що у разі порушення умов договору, з якого виникло основне зобов`язання, та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає особі, яка порушила свої обов`язки, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та/або чинного законодавства України.
Згідно з пунктом 6.6 договору іпотеки у випадку часткового виконання основного зобов`язання іпотека зберігається в початковому обсязі. У будь-який час до реалізації предмета іпотеки звернення стягнення на нього може бути зупинено шляхом виконання основного зобов`язання у повному обсязі.
Відповідно до пунктів 6.7, 6.7.1 договору іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки або шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі. Сторони домовилися, що вказане у договору застереження про забезпечення вимог іпотекодержателя є підставою для позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 6.7.2 договору іпотеки передбачено, що у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, задоволення вимог іпотекодержателя можливе шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
Будь-які повідомлення, що направляються сторонами одна одній у зв`язку з цим Договором, повинні бути викладені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу сторін (пункт 7.5 договору іпотеки).
28 липня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І. В. видано ОСОБА_3 свідоцтво про передачу ОСОБА_1 її заяви від 23 червня 2014 року щодо необхідності погашення заборгованості у розмірі 609 606,00 грн та наміру звернути стягнення на предмет іпотеки, зареєстроване у реєстрі за № 2589 (т. 3, а. с. 32). Зі змісту вказаного свідоцтва вбачається, що заява ОСОБА_3 була передана поштовим зв`язком та отримана адресатом 27 червня 2014 року.
ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ластівки В. М. про передачу ОСОБА_2 заяви про порушення ОСОБА_1 строків повернення позики згідно з договором позики, повернення суми у розмірі 609 606,00 грн, що в еквіваленті становить 75 040,00 доларів США, у тридцятиденний строк з дня отримання повідомлення та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вказаних вимог (т. 3, а. с. 110).
18 липня 2014 року заява ОСОБА_3 направлена на адресу ОСОБА_2 (т. 3, а. с. 109) та 26 липня 2014 року отримана ОСОБА_2 згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 3, а. с. 116).
01 вересня 2014 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ластівка В.М. видала ОСОБА_3 свідоцтво про передачу ОСОБА_2 її заяви від 18 липня 2014 року, зареєстроване в реєстрі за № 1249 (т. 3, а. с. 118). Згідно з вказаним свідоцтвом заява ОСОБА_3 була передана шляхом надсилання ОСОБА_2 рекомендованого поштового відправлення з повідомленням про вручення поштового відправлення, яке вручено адресату 26 липня 2014 року.
02 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 4406 (т. 3, а. с. 11-14).
Згідно з пунктом 1.4 договору купівлі-продажу право реалізації нежитлових приміщень, які є предметом іпотечного договору, виникає із застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, зазначеного в пункті 6 іпотечного договору, шляхом застосування процедури продажу, яка встановлена статтею 38 Закону України «Про іпотеку», а саме ? продажу нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , надано ОСОБА_3 від свого імені іншій особі - покупцю.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20)).
Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного  виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без  задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення  на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).
Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в  іпотечному  договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону (частина перша, третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Статтею 38 цього Закону врегульовано право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя  (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право  іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність  перед  такими особами за відшкодування  завданих  збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. 
Таким чином, стаття 38 Закону України «Про іпотеку» визначає право іпотекодержателя за певних умов укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки, але не передбачає в цьому випадку набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що:
«умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. 
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. 
Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. 
В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.
Таким чином, у разі дотримання іпотекодержателем вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання невиконання вимог частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця про конкретний спосіб задоволення вимог іпотекодаржателя шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не має наслідком настання нікчемності такого правочину та не є підставою, за умови дотримання інших вимог закону щодо такого виду правочину, для визнання такого договору недійсним, однак може бути підставою для відшкодування іпотекодавцю завданих збитків».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що:
«48. Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржник, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо він є відмінним, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.
49. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
суди встановили, що відповідно до пункту 17 договору позики сторони домовилися, що документом, який підтверджуватиме зобов`язання позичальника та безспірність заборгованості, буде письмове нагадування (у вигляді заяви) позикодавця про суму заборгованості, яка підлягає поверненню, та строк платежу, передане зі зворотним повідомленням позичальникові у порядку, передбаченому статтею 84 Закону України «Про нотаріат»; будь-які повідомлення, що направляються сторонами одна одній у зв`язку з цим Договором, повинні бути викладені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу сторін (пункт 7.5 договору іпотеки); направлення  ОСОБА_3 письмових заяв (повідомлень) про намір звернути стягнення на предмет іпотеки і вимоги про усунення порушення на виконання вимог статей 35, 38 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки підтверджені належними та достовірними доказами - про передачу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку заяви від 23 червня 2014 року щодо необхідності погашення заборгованості у розмірі 609 606,00 грн та наміру звернути стягнення на предмет іпотеки, яка отримана адресатом 27 червня 2014 року; про передачу ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку аналогічної заяви ОСОБА_3 про порушення ОСОБА_1 строків повернення позики, її повернення у тридцятиденний строк з дня отримання повідомлення та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вказаних вимог, яка 18 липня 2014 року направлена на адресу ОСОБА_2 та 26 липня 2014 року отримана нею (т. 3, а. с. 32, 109, 110, 116, 114, 118); 02 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 4406 (т. 3, а. с. 11-14);
суди врахували, що в разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку; 
суди надали належну оцінку відповідним доказам у їх сукупності, врахували, що напис про одержання поштового відправлення ОСОБА_2 , в якому зазначене її прізвище, зроблений працівником поштового зв`язку відповідно до Правил, повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 не містить позначки «Судова повістка» або «Вручити особисто», а тому особистого підпису одержувача на бланку повідомлення про вручення поштового відправлення не вимагало. Тому таке повідомлення є достатнім доказом отримання іпотекодавцем відправлення, а презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання іпотекодавцем не спростована; 
наведені позивачами твердження в обґрунтування сумнівів щодо достовірності наданих суду на підтвердження направлення вимоги про усунення порушення доказів не є достатніми для висновку про спростування презумпції належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання як підстави визнання оспорюваного договору купівлі - продажу квартири недійсним. Доводи касаційної скарги в цій частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу. 
Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстави для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права і зводиться до переоцінкидоказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, судові рішення в оскарженій частині - без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на осіб, які подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 02 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     Є. В. Краснощоков 
 
Д. А. Гудима
 
П. І. Пархоменко