ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
31 липня 2024 року
м. Київ
 
справа № 520/10409/18
провадження № 61-12070св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач, відповідач за зустрічним позовом -  ОСОБА_1 ;
відповідач, позивач за зустрічним позовом -  ОСОБА_2 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 06 липня 2023 рокуу складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Цюри Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.           Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання правової допомоги.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 06 січня 2018 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги, а також до договору про надання правової допомоги 06 січня 2018 року між ними укладена угода № 2, якою визначений розмір адвокатської винагороди.
Зазначав, що він виконав свої зобов`язання за договором, а відповідачка не розрахувалась в повному обсязі, а саме не сплатила йому 25 % вартості отриманого спадкового майна як винагороду за виконану роботу, так як ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 отримала спадщину у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , і два контейнери: 3-х футовий контейнер під № НОМЕР_1 по вул. Южна в м. Одеса та 5-ти футовий контейнер під № НОМЕР_2 по вул. Ринкова в м. Одеса , що розташовані на території Товариства з обмеженою відповідальністю «Промтоварний ринок» (далі - ТОВ «Промтоварний ринок»).
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором про надання правової допомоги від 06 січня 2018 року № 02 у розмірі 25 % вартості спадкового майна, що отримано ОСОБА_2 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , та 2-х контейнерів: 3-х футового контейнеру під № НОМЕР_1 по вул. Южна , 5-ти футового контейнеру під № НОМЕР_2 по вул. Ринкова , що розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок».
 
У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсним абзац другий пункту 2 угоди № 02 від 06 січня 2018 року до договору про надання правової допомоги № 02 від 06 січня 2018 року, укладеного між нею та ОСОБА_1 , а саме: «Після виконання обов`язків по зазначеному договору, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 сплачує 25 % від отриманого спадкового майна як винагороду за виконану роботу».
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 06 січня 2018 року між сторонами укладений договір про надання правової допомоги, а також до договору про надання правової допомоги 06 січня 2018 року між сторонами укладена угода № 2, якою визначено порядок розрахунків.
 
Зазначала, що за домовленістю сторін вона мала сплатити 10 000 грн одноразовим платежем, а у разі позитивного результату ще сплатити адвокату 5 % від отриманого майна, що було предметом позовної заяви, а саме 3-х футового контейнеру під № НОМЕР_1 та 5-ти футового контейнеру під № НОМЕР_2.
 
При цьому зазначила, що угоду № 2 вона підписала, не читаючи, а копію ОСОБА_1 їй не надав.
 
Натомість до позовної заяви ОСОБА_1 додав додаткову угоду, пунктом 2 якої передбачено, що після виконання обов`язків за зазначеним договором, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 вона сплачує 25 % від отриманого спадкового майна як винагороду за виконану роботу, тобто адвокат ОСОБА_1 самостійно фактично визначив винагороду за досягнення позитивного рішення у справі, чим ввів її в оману щодо виду та ціни послуг, що надаються, чим порушив положення частини першої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Зазначала, що така винагорода не відповідає принципу справедливості, розумності та співмірності наданих послуг.
 
Вказувала на те, що адвокат претендує отримати винагороду у розмірі 25 % від усього спадкового майна, включаючи квартиру АДРЕСА_1 , проте позовні вимоги у справі, в якій адвокат представляв її інтереси, стосувались визнання права власності на контейнери, а не на квартиру.
 
Зазначала, що така винагорода не є ціною договору (платою за надані послуги) в розумінні статей 632, 903 ЦК України та статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг. Досягнення позитивного результату виходить за межі предмета договору, яким є лише надання юридичних послуг, захист та представництво інтересів при розгляді справи про спадкування.
 
Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 462/9002/14-ц (провадження № 61-9880св18), у якій зазначено, що реалізуючи принцип свободи договору, сторони не вправі змінювати імперативну вимогу закону щодо предмета договору про надання юридичних послуг шляхом визначення в безпосередній чи завуальованій формі результат розгляду справи судом як складову предмета договору про надання юридичних послуг.
 
Отже, включення до умов договору про надання юридичних послуг абзацу 2 у пункті 2 про винагороду адвокату за результат судового розгляду справи № 521/20103/15-ц, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 , суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства, у зв`язку з чим та в силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, підлягає визнанню недійсним.
 
16 квітня 2019 року протокольною ухвалою Київського районного суду міста Одеси зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 та об`єднано в одне провадження.
 
Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26 листопада 2019 року у складі судді Огренич І. В. у задоволенні позову    ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов       ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним абзац другий пункту 2 угоди № 02 від 06 січня 2018 року до договору про надання правової допомоги від 06 січня 2018 року № 2, укладеного між   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: «Після виконання обов`язків по зазначеному договору, отримання права на спадщину після смерті       ОСОБА_3 ,  ОСОБА_2 сплачує 25 % від отриманого спадкового майна, як винагороду за виконану роботу». Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним абзацу 2 пункту 2 угоди № 02 від 06 січня 2018 року до договору про надання правової допомоги № 2 від 06 січня 2018 року за досягнення позитивного рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що така винагорода не є ціною договору (платою за надані послуги) в розумінні статей 632, 903 ЦК України та статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а є платою за сам результат (позитивне рішення), досягнення якого відповідно до умов договору не ставиться в залежність від фактично наданих послуг. Включення в умови договору про надання юридичних послуг абзац 2 в пункті 2 про винагороду адвокату за результат судового розгляду справи № 521/20103/15-ц, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 листопада 2019 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання правової допомоги 192 285,95 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 3 000 грн. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 4 805 грн.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції й задовольняючи позов ОСОБА_1 та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 , апеляційний суд виходив із того, що пунктом 2 угоди № 2 до договору про надання правової допомоги сторони узгодили сплату адвокату винагороди за виконану ним роботу у фіксованій сумі - 25 % від вартості спадкового майна, яка є складовою частиною гонорару адвоката ОСОБА_1, волевиявлення ОСОБА_2 при укладенні договору було вільним, а тому відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним.
 
Установивши, що ОСОБА_2 не виконала умов договору, а саме не сплатила адвокату 25 % від отриманого спадкового майна, апеляційний суд, враховуючи звіт з визначення ринкової вартості майна ОСОБА_3 , який складений 06 вересня 2019 року ПП «Дельта-Консалтінг» на замовлення ОСОБА_1 , дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором про надання правової допомоги у розмірі 192 285,95 грн.
 
Постановою Верховного Суду від 03 серпня 2022 року касаційну скаргу         ОСОБА_2 , подану адвокатом Зуєвою І. І., задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання правової допомоги скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки остання не довела тих обставин, що оспорюваний нею пункт договору суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а тому підлягає визнанню недійсним згідно частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.
 
Однак, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд не врахував, що рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 31 травня 2018 року у справі № 521/20103/15-ц за ОСОБА_2 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , тільки на 3-х футовий контейнер під № НОМЕР_1 по вул. Южна та 5-ти футовий контейнер під № НОМЕР_2 по вул. Ринкова , що розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок». При цьому за позовом ОСОБА_4 суд визнав недійсним заповіт ОСОБА_3 від 18 грудня 2012 року та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , яке посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайловою О. В. 28 серпня 2015 року.
 
Отже, у результаті розгляду справи № 521/20103/15-ц ОСОБА_2 не набула право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , на що апеляційний суд уваги не звернув.
 
Крім того, визначаючи суму заборгованості за договором про надання правової допомоги, апеляційний суд не врахував, що пункт 2 угоди № 2 не передбачає визначення вартості присудженого майна не відповідно до рішення суду, а за будь-якою додатковою оцінкою.
 
Водночас, Верховний Суд не вбачав підстав для визначення вартості майна, присудженого ОСОБА_2 у травні 2018 році, за звітом про оцінку такого майна, складеним на замовлення ОСОБА_1 у вересні 2019 році, оскільки очевидно, що з часом вартість майна змінюється, у тому числі внаслідок об`єктивних факторів (зміни кон`юнктури ринку, девальвації національної валюти тощо).
 
Також апеляційний суд залишив поза увагою та не надав належної правової оцінки договорам купівлі-продажу від 01 вересня 2018 року та від 29 листопада 2018 року, згідно з якими ОСОБА_2 продала 3-х футовий контейнер під № НОМЕР_1 по вул. Южна, 5-ти футовий контейнер під № НОМЕР_2 по вул. Ринкова , що розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок», ОСОБА_5 за ціною 5 000 грн кожен.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 06 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 26 листопада 2019 року змінено в частині позовних вимог       ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором про надання правової допомоги й викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті рішення суду першої інстанції, в оскарженій частині, залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що  ОСОБА_1 не надав доказів дійсної вартості спірного майна на час ухвалення рішення суду, клопотань про проведення експертизи не заявляв. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовуОСОБА_1 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 06 липня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі № 903/781/21, а також - не дослідив зібрані у справі докази.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду міста Одеси.
 
10 жовтня 2023 року справа № 520/10409/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 липня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний судне виконав вказівок, що містяться в постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року в цій справі, а також не звернув увагу на те, що визначення сторонами у договорі порядку обчислення гонорару у відсотковому відношенні до певної грошової суми відповідає такій формі обчислення гонорару як фіксований розмір. При такому порядку обчислення гонорару фактична кількість витраченого адвокатом часу на надання послуг клієнту не має значення, а у підсумку визначається саме чітка фіксована грошова сума.

Умовами пункту 2 угоди № 02 від 06 січня 2018 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , чітко визначений розмір гонорару - 25 % від отриманого спадкового майна, тобто не частку спадкового майна у розмірі 25 %, а її вартість. Однак суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що пункт 2 угоди № 2 від 06 січня 2018 року не передбачає визначення вартості присудженого майна не відповідно до рішення суду, а за будь-якою додатковою оцінкою. 
 
Крім того, посилаючись на недоведеність дійсної вартості спірного майна на час ухвалення рішення суду, апеляційний суд не врахував висновок фахівця, що зроблений 06 вересня 2019 року, яким визначено, що вартість 25 % спадкового майна становить 192 285,95 грн.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
06 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про надання правової допомоги № 02, згідно з умовами якого адвокат надає юридичну допомогу, захищає та представляє права та інтереси ОСОБА_2 в якості її представника при розгляді справи про спадкування спадкового майна після смерті ОСОБА_3 та захист її майнових прав у судах та правоохоронних органах.
 
06 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено угоду № 2, згідно з пунктом 2 якої, громадянка ОСОБА_2 за надану правову допомогу, захист її інтересів в судах та правоохоронних органах при розгляді позовних заяв, клопотань, заяв та інших документів при розгляді питання про спадкування спадкового майна після смерті ОСОБА_3 та захист її майнових прав, сплачує адвокату гонорар у відповідності зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» за домовленістю сторін у розмірі 10 000 грн у термін до 10 січня 2018 року, як передоплата для сплати податків та накладних витрат.
 
Після виконання обов`язків по зазначеному договору, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 сплачує 25 % від отриманого спадкового майна, як винагороду за виконану роботу.
 
На виконання вказаного договору ОСОБА_2 сплатила адвокату гонорар у розмірі 10 000 грн.
 
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 31 травня 2018 року у справі № 521/20103/15-ц, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлова Олена Володимирівна, державний нотаріус Сьомої одеської державної нотаріальної контори Малиновська Олена Костянтинівна, про визнання заповіту недійсним, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на контейнери, розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок», задоволено. 
Визнано заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 18 грудня 2012 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Малиновською О. К., недійсним.
Визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_7 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , яке посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайловою О. В. 28 серпня 2015 року, недійсним.
Визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , яке посвідчене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайловою О. В. 28 серпня 2015 року, недійсним.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ТОВ «Промтоварний ринок», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Михайлова О. В., державний нотаріус Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Малиновська О. К., про визнання недійсними договорів про надання послуг по здійсненню торгової діяльності, визнання права власності на спадкове майно, задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 3-х футовий контейнер під № НОМЕР_1 по вул. Южна, 5-ти футовий контейнер під № НОМЕР_2 по вул. Ринкова , що розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок».
Визначено порядок виконання рішення суду, визначивши, що визнання права власності в порядку спадкування за законом на 3-х футовий контейнер під № НОМЕР_1 по вул. Южна, 5-ти футовий контейнер під № НОМЕР_2 по вул. Ринкова , що розташовані на території ТОВ «Промтоварний ринок» після набрання рішенням законної сили є підставою для укладення договорів про надання послуг по здійсненню торгової діяльності між ТОВ «Промтоварний ринок» та ОСОБА_2 .
 
Згідно з актом виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 02 від 06 січня 2018 року, який складений 31 травня 2018 року, адвокат ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за договором про надання правової допомоги № 02 від 06 січня 2018 року по захисту прав та інтересів ОСОБА_2 в якості її представника при розгляді справи про спадкування спадкового майна після смерті ОСОБА_3 та захист її майнових прав у судах та правоохоронних органах.
 
2.   Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не   спростовують.
 
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.
 
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).
 
За змістом пункту 4 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
 
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
 
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
 
Аналогічні положення містяться і у статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року 09 червня 2017 року (далі - Правила адвокатської етики).
 
Відповідно до частин третьої, четвертої та шостої статті 28 Правил адвокатської етики розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
 
Не погодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
 
Адвокат, який надає безоплатну правову допомогу, отримує винагороду виключно за рахунок держави у порядку та розмірах, встановлених законодавством.
 
Аналіз наведених норм свідчить про те, що, договір про надання правової допомоги, як і будь-який договір про надання послуг, може бути оплатним або безоплатним.
 
Чинне законодавство хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як гонорар успіху, проте Верховний Суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини.
 
Європейський суд з прав людини у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
 
Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі № 903/781/21, на яку послався заявник в касаційній скарзі.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
У справі, яка переглядається, апеляційним судом було встановлено, що відповідно до пункту 2 угоди № 2 від 06 січня 2018 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , після виконання обов`язків по зазначеному договору, отримання права на спадщину після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_2 сплачує 25 % від отриманого спадкового майна, як винагороду за виконану роботу.
 
Тобто, для визначення розміру гонорару адвоката ОСОБА_1 за вищевказаною угодою доведенню підлягала дійсна вартість спадкового майна, зокрема шляхом проведення оцінки цього майна.
  
Встановивши, що  ОСОБА_1 не надав доказів дійсної вартості спірного майна, клопотань про проведення експертизи не заявляв, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що визначення сторонами у договорі порядку обчислення гонорару у відсотковому відношенні до певної грошової суми відповідає такій формі обчислення гонорару як фіксований розмір, є неспроможними, оскільки не спростовують висновків суду апеляції інстанції про недоведеність дійсної вартості спадкового майна, без визначення якої неможливо встановити грошовий вираз гонорару.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновок фахівця, що зроблений 06 вересня 2019 року, яким визначено, що вартість 25 % спадкового майна становить 192 285,95 грн, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються висновками, зробленими в постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року в цій справі, в якій зазначено, що колегія суддів не вбачає підстав для визначення вартості майна, присудженого ОСОБА_2 у травні 2018 році, за звітом про оцінку такого майна, складеним на замовлення ОСОБА_1 у вересні 2019 році, оскільки очевидно, що з часом вартість майна змінюється, у тому числі внаслідок об`єктивних факторів (зміни кон`юнктури ринку, девальвації національної валюти тощо).
 
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі № 903/781/21 є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постанові, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.  
 
Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про недослідження апеляційним судом наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 06 липня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович