УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2024 року
м. Київ
справа № 754/14960/20
провадження № 61-7703ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 вересня 2022 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської в місті Києві державної адміністрації, 
про припинення права на 1/40 частку в квартирі,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської в місті Києві державної адміністрації, про припинення права на 1/40 частку в квартирі.
Позовна заява мотивована тим, що   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом та свідоцтва про право власності на житло та договору дарування і їм належить на праві спільної часткової власності 
39/40 частин.
Відповідно до договору дарування 1/40 частина квартири належить племінниці ОСОБА_3 - неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає та зареєстрована зі своїми батьками 
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (відповідачі) в належній їм на праві власності квартирі АДРЕСА_2 . Вказаний договір укладений 10 липня 2020 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г. В., відповідно до умов якого ОСОБА_6 подарувала неповнолітній дочці відповідачів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/40 частини квартири АДРЕСА_1 . Зазначений договір укладений з метою тиску на нього та його дружину та відвертим перешкоджанням законному праву володіння та розпорядження власністю. Неповнолітня племінниця фактично не проживає в квартирі та не може проживати з огляду на свій вік, виділити в натурі житлове приміщення в квартирі відповідно до незначної частки права власності неможливо, у зв`язку з чим, позивачі змушені звернутись до суду з відповідною позовною заявою з метою захисту своїх порушених прав.
Посилаючись на вказане вище,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили суд припинити право власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/40 частку у квартирі АДРЕСА_3 з урахуванням попередньо внесених позивачем грошових 
коштів - ринкової вартості цієї частки на депозитний рахунок суду у розмірі 32 375 грн.
Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 02 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнив.
Припинив право власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/40 частку квартири АДРЕСА_1 .
Виплатив ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , компенсацію вартості 1/40 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 32 375 грн, внесені на депозитний рахунок згідно квитанції від 12 січня 2021 року № 0.0.1972642817.1.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що малолітня ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірною квартирою не користується, а відтак, враховуючи, що вищевказана 1/40 частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам дитини.
Суд застосував відповідну судову практику Верховного Суду.
Не погодившись з рішенням Деснянського районного суду міста Києва 
від 02 вересня 2022 року, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
Київський апеляційний суд ухвалою від 27 грудня 2022 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 вересня 2022 року відмовив на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що наведені заявником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є непереконливими, неповажними, заявник не надав доказів наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій щодо подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, а тому у відкритті апеляційного провадження слід відмовити на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.
Не погодившись з ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 
2022 року, ОСОБА_1 оскаржив її в касаційному порядку.
Верховний Суд постановою від 19 липня 2023 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 задовольнив. Ухвалу Київського апеляційного суду 
від 27 грудня 2022 року скасував, справу направив для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-1622св23).
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що прийнята апеляційним судом відмова у відкритті апеляційного провадження є передчасною, не враховує надані відповідачем документи та ґрунтується на помилкових висновках. У результаті зазначеного право заявника на доступ до правосуддя було порушено. Отже, під час продовження розгляду справи суду апеляційної інстанції належить врахувати викладене у цій постанові, розглянути надані ОСОБА_1 апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження на предмет відповідності вимогам ЦПК України та вирішити питання щодо відкриття або відмови у відкритті апеляційного провадження у справі.
Київський апеляційний суд постановою від 10 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 вересня 2022 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував ті обставини, що у малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іншого житла на праві власності, крім 1/40 частини квартири 
АДРЕСА_1 , немає. При цьому колегія суддів встановила, що представник Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в заяві про розгляд справи без участі представника зазначив, що заперечує проти заявлених позовних вимог. Крім цього висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на позбавлення малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/40 частки квартири АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.
Суд апеляційної інстанції послався на правовий висновок, викладений
у постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), у подібній справі.
Не погодившись з постановою Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 оскаржили її в касаційному порядку.
Верховний Суд постановою від 21 лютого 2024 року касаційну скаргу 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнив частково. Постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-16981св23).
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд, не врахував сталу практику Верховного Суду України, Верховного Суду, взагалі не досліджував та не аналізував доводи позову, надані позивачами докази щодо наявності обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, для припинення частки у праві власності за рішенням суду. Крім того, посилання на можливе завдання шкоди співвласнику квартири через те, що у неї на праві власності відсутнє інше житло, не у повній мірі узгоджується з тлумаченням наведеної норми права та практики її застосування. Так, зазначене стосується наявності в особи іншого місця проживання, а не обов`язково наявності іншого житла на праві власності.
Апеляційний суд не надав правової оцінки доказам і доводам позивачів про те, що в результаті припинення 1/40 частки права власності ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , не буде завдано істотної шкоди дитині, оскільки частка у праві спільної сумісної власності є незначною і не може бути виділена в натурі (вона складає 1,805 кв. м), а квартира є річчю неподільною, виділити у користування будь-яку житлову кімнату, яка є співмірною частці в квартирі, неможливо, спільне володіння і користування майном є неможливим, оскільки між сторонами існує конфлікт. Позивачі зазначали, що в силу віку дитини з урахуванням вимог СК України та норм 
ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків, а отримання компенсації наразі або в майбутньому не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але порушує право власності позивачів, які за вказаних обставин не мають можливості розпорядитися своєю власністю.
Також апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, так як висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на позбавлення малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/40 частки квартири АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.
Разом з тим, оцінивши відзив органу опіки та піклування на позов, з урахуванням вимог статей 2, 367, 368 ЦПК України, апеляційний суд не був позбавлений можливості запросити в органу опіки та піклування відповідний письмовий висновок щодо дозволу на припинення частки малолітньої особи у праві власності. Зазначене не є отриманням нового доказу на стадії апеляційного провадження, що унеможливлюється статтею 367 ЦПК України, а є виконанням завдання цивільного судочинства. Подібні (аналогічні) процедурні дії вчиняє апеляційний суд на стадії апеляційного провадження у разі відсутності у справі висновку органу профспілки при звільненні працівника з роботи, відсутності висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору за участю дитини тощо. Указане унеможливлює формальне скасування судового рішення, що порушує імідж судової влади, й підвищує довіру до судової гілки влади. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, не врахував наведеного вище й не дотримався вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Київський апеляційний суд постановою від 22 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 вересня 2022 року залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що в результаті припинення 1/40 частки права власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру  АДРЕСА_1 , останній не буде завдано істотної шкоди, оскільки її частка у праві спільної сумісної власності є незначною і не може бути виділена в натурі, квартира є річчю неподільною, виділити у користування будь-яку житлову кімнату, яка є співмірною частці в квартирі, неможливо, спільне володіння і користування майном є неможливим, оскільки між сторонами існує конфлікт, неповнолітня забезпечена житлом за адресою: АДРЕСА_4 .
У касаційній скарзі, поданій у травні 2024 року, ОСОБА_1 просив суд скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Верховний Суд ухвалою від 17 червня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 вересня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року відмовив.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявнику надати уточнену касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 ЦПК України, та надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.
У липні 2024 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду 
від 17 червня 2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги, до якої додана уточнена касаційна скарга, а також копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій 
і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
До повноважень Верховного Суду, зокрема належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.
Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.
Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку заявника відповідна норма повинна застосовуватися.
Зазначена заявником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій в межах підстав позову або скарги (наприклад, з точки зору порушення її іншими учасниками справи), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.
Водночас, з наведеного тексту обґрунтувань пункту 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України не можливо встановити, щодо якої норми права відсутній висновок Верховного Суду у спірних правовідносинах.
Саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, 
не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Також слід зауважити, що правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника, буде підставою для відкриття касаційного провадження.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями за заявника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, яких не виклав сам заявник. В іншому випадку вказане б призвело до порушення таких принципів цивільного процесу, як змагальності та диспозитивності.
З огляду на зміст уточненої касаційної скарги, заявник не обґрунтував необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо норми права; не вказав про наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, що свідчило б про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.
Вивчивши зміст уточненої касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність у ній посилань на норму права, щодо якої відсутній висновок, та належного обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, і, відповідно, підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України.
Посилання в касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах Верховний Суд відхиляє, оскільки, посилаючись на вказану обставину, заявник не зазначив, який саме висновок має бути сформовано Верховним Судом у спірних правовідносинах щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а Верховний Суд самостійно не встановив, що у судовій практиці, яка склалася у подібних правовідносинах, існують підстави, які б вказували на наявність проблеми, що може бути вирішена шляхом формулювання нової правової позиції.
Разом з тим, як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається:
- на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку);
- на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої 
статті 411 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги той факт, що у малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іншого будь-якого житла на праві власності, крім 1/40 частини квартири АДРЕСА_1 , немає.
Разом з тим, заявник вказував, що вартість спірної квартири визначена станом на 2020 рік, що не відповідає ринковій вартості на день ухвалення рішення суду першої інстанції. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30 січня 2006 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації № 147, спірна квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної, спільної власності в рівних долях ОСОБА_7 та членам його сім`ї: ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , 
ОСОБА_3 .
Спірна квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 72,17 кв. м, 
у тому числі житловою площею 42,20 кв. м.
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (актовий запис № 29).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 вересня 2014 року ОСОБА_3 успадкував 1/5 частку спірної квартири на підставі заповіту від 28 квітня 2011 року, згідно з яким померлий ОСОБА_7 заповів 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 , що за життя належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, своєму сину - ОСОБА_3 , що зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 .
05 березня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладений договір дарування, на підставі якого останній став власником 2/5 частин спірної квартири.
У позовній заяві зазначено, що у спірній квартирі залишилися проживати
ОСОБА_3 , його мати ОСОБА_6 , ОСОБА_1 з дружиною 
ОСОБА_4 та дитиною Веронікою. ОСОБА_6 фактично проживала в приватному будинку АДРЕСА_5 , частина якого належить їй на праві спадкування, проте не бажала оформити спадкове нерухоме майно належним чином. На той час ОСОБА_3 перебував в цивільному шлюбі з ОСОБА_9 , з якою проживав разом в належній їй на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_2 .
10 серпня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб.
09 листопада 2012 року укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю. В., відповідно до умов якого ОСОБА_1 та ОСОБА_6 подарували 
ОСОБА_2 5/10 частин квартири та ОСОБА_3 1/10 частину квартири АДРЕСА_1 .
Одночасно укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернишем Ю. В., відповідно до умов якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 квартиру 
АДРЕСА_2 .
Суди також установили, що Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 29 листопада 2019 року у справі № 754/13862/17 позов  ОСОБА_6 до 
ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Є. Ю., ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , про визнання права на обов`язкову частку у спадщині та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину задовольнив. Визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину № 503, видане 29 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буджиганчук Є. Ю. Визнав за ОСОБА_6 право на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/40 частини від майна за заповітом - квартири АДРЕСА_1 (рішення набрало законної сили 03 січня 2020 року).
На підставі зазначеного рішення, 22 червня 2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є. Ю. видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/40 частин спірної квартири ОСОБА_3 , та на 1/40 частин - ОСОБА_6 
10 липня 2020 року укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г. В., відповідно до умов якого, ОСОБА_6 подарувала малолітній дочці відповідачів ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/40 частину квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до Звіту про незалежну оцінку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , складеного 24 червня 2020 року ТОВ «Українське бюро технічної інвентаризації та оцінки майна», її вартість становить 1 295 000 грн (486 696,94 доларів США). Вартість 1 кв. м складає 17 936,29 грн, вартість 39/40 частини становить 1 262 625 грн. Таким чином, вартість 1/40 частки співвласника становить 32 375 грн, які внесені позивачами на депозитний рахунок Деснянського районного суду міста Києва на підставі квитанції від 12 січня 2021 року № 0.0.1972642817.1.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як на підставу своїх порушених прав вказували, що спір між сторонами у справі 
полягає виключно у праві користування спірною квартирою їх 
матір`ю - ОСОБА_6 , оскільки неповноліття дитина спірною квартирою не користується. Вказували, що зазначена обставина визнавалась відповідачами, які не заперечували про те, що дитина проживає разом з батьками.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Тлумачення статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній
у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 
2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі 
№ 6-1943цс16.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди повинні враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Так, у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що «відсутність конструкції (за наявності одночасно) у статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема у пунктах 1-3)».
Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).
Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.
У постанові від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) Верховний Суд вказав, що «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном».
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс».
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спір між сторонами у справі полягає виключно у праві користування спірною квартирою їх матір`ю - ОСОБА_6 , неповнолітня дитина спірною квартирою не користується, а відтак, враховуючи, що вищевказана 1/40 частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам дитини.
Суди зазначили, що виділити в користування в натурі частку, адекватну розміру 1/40 у праві власності (допускаючи відхилення в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним) не вбачається за можливе, оскільки розміру 1/40 частки у праві власності відповідає 1,805 кв. м загальної площі квартири. При цьому, розмір житлової площі, що відповідає 1/40 частці у праві власності, становить 1,055 кв. м. Виділення власнику 
1/40 частки у користування окремої кімнати становитимете непропорційне втручання у право власності інших власників, частка яких є значною. Спільне користування позивачами категорично заперечується та з огляду на наведене, не враховуватиме їх інтересів як власників більшої (значної) частки у праві власності.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суди дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо припинення права неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/40 частку у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1 .
Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Як на підставу для відкриття касаційного провадження заявник послався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі 
№ 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21).
У постанові від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21) Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, відповідно до якого апеляційний суд, встановивши, що висновку органу опіки та піклування про надання дозволу на позбавлення малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, 4/18 часток квартири АДРЕСА_1, з відповідною часткою господарських будівель і споруд та надання дозволу на зняття із зареєстрованого місця проживання малолітньої дитини, матеріали справи не містять, дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_ , ОСОБА_4.
Посилання на висновки, зроблені у постанові від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), як на неоднакове застосування норм права у подібних правовідносинах, є необґрунтованими, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги той факт, що у малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іншого будь-якого житла на праві власності, крім 1/40 частини квартири АДРЕСА_1 , немає, колегія суддів не бере до уваги з огляду на таке.
Суди встановили, що власниця 1/40 частки квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є неповнолітньою особою.
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).
За правилом статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
З огляду на матеріали справи, відповідно до реєстру територіальної громади міста Києва, малолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає разом із батьками за адресою: АДРЕСА_4 .
Згідно з довідкою, наданою директором шкоди І-ІІІ ступенів № 249 Деснянського району міста Києва, відповідно до якої неповнолітня 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахована до школи 
06 червня 2020 року, адреса місця проживання дитини в особовій справі зазначена, як: АДРЕСА_4 .
Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року, Верховний Суд, зокрема вказував, що апеляційний суд не позбавлений можливості запросити в органу опіки та піклування відповідний письмовий висновок щодо дозволу на припинення частки малолітньої особи у праві власності. Зазначене не є отриманням нового доказу на стадії апеляційного провадження, що унеможливлюється статтею 367 ЦПК України, а є виконанням завдання цивільного судочинства.
Київський апеляційний суд ухвалою від 25 березня 2024 року витребував 
у Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської в місті Києві державної адміністрації письмовий висновок щодо дозволу на припинення частки малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На виконання ухвали апеляційного суду, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації надала висновок від 16 квітня 2024 року № 102-1789 щодо розв`язання спору про припинення права власності на 1/40 частку квартири, яка належить дитині, відповідно до якого згідно з Реєстру територіальної громади міста Києва від 01 квітня 
2024 року неповнолітня ОСОБА_5 разом з батьками проживає і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно одноособовим власником квартири АДРЕСА_2 є матір дитини - ОСОБА_4 . Водночас Деснянська районна в місті Києві адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає, що припинення права власності на 1/40 частку у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є порушенням її майнових та житлових прав, оскільки згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним.
Не погоджуючись із таким висновком, як необґрунтованим, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що в результаті припинення 1/40 частки права власності ОСОБА_5 останній не буде завдано істотної шкоди, оскільки її частка у праві спільної сумісної власності є незначною і не може бути виділена в натурі, квартира є річчю неподільною, виділити у користування будь-яку житлову кімнату, яка є співмірною частці в квартирі, неможливо, спільне володіння і користування майном є неможливим, оскільки між сторонами існує конфлікт, неповнолітня забезпечена житлом за адресою: АДРЕСА_4 .
Посилання в касаційній скарзі на те, що вартість спірної квартири визначена станом на 2020 рік, не відповідає ринковій вартості станом на 2022 рік, колегія суддів також відхиляє, оскільки звіт на замовлення ОСОБА_5 виконаний 09 жовтня 2022 року, тобто після ухвалення судом оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Поважних причин, які б перешкоджали замовити та надати такий звіт до ухвалення судом рішення, матеріали справи не містять.
Вказані обставини були предметом дослідження апеляційним судом та їм надано належну правову оцінку.
Отже, враховуючи, що до ухвалення судом рішення у справі відповідачами вартість частки, що належить їх неповнолітній доньці, не спростована, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно визначив вартість частки співвласника на підставі звіту, складеного 24 червня 
2020 року ТОВ «Українське бюро технічної інвентаризації та оцінки майна» у розмірі 32 375 грн.
Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у вказаних вище постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується 
у Верховному Суді, може бути більш формальною.
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської в місті Києві державної адміністрації, про припинення права на 1/40 частку в квартирі, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва 
від 02 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 22 квітня 2024 року.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк