УХВАЛА

15 серпня 2024 року 
м. Київ

справа № 380/29901/23
адміністративне провадження № К/990/31929/24 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Блажівської Н.Є., перевіривши касаційну скаргу Львівської митниці на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільно українсько-німецьке товариство «Мьолдер Ге Ем Бе Ха» до Львівської митниці про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Спільно українсько-німецьке товариство «Мьолдер Ге Ем Бе Ха»  звернулось до суду з адміністративним позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення про визначення митної вартості товарів від 19 червня 2023      року №UA209000/2023/900526/2 та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску транспортних засобів комерційного призначення від 19 червня 2023 року №UA209170/2023/002109.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року позовні вимоги задоволено повністю.
Представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільно українсько-німецьке товариство «Мьолдер Ге Ем Бе Ха» подано заяву про ухвалення додаткового рішення у якій просить стягнути з відповідачів суму понесених витрат на правничу (правову) допомогу у розмірі 15140,00 грн.
Додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2024 року заяву задоволено частково. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільно українсько-німецьке товариство «Мьолдер Ге Ем Бе Ха»  понесені судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7      500,00 грн. В іншій частині у задоволенні заяви відмовлено.
Суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення у справі, вказали, що враховуючи наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним сстаттями 19,     20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, складність справи, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сума, 7500 грн. є співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).
15 серпня 2024 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду вчетверте надійшла касаційна скарга Львівської митниці на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2024 року, у якій скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених вимог та прийняти постанову суду, якою зменшити задоволену судом суму на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Попередні касаційні скарги Верховний Суд повернув ухвалами від 11 липня 2024 року, від 25      липня 2024 року та від 7 серпня 2024 року на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) як такі, що не містили підстав для касаційного оскарження судових рішень. Суд звернув увагу, що у поданій касаційній скарзі щодо оскарження додаткового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2024 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2024 року скаржник формально послався на пункти 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України й не навів обґрунтування, у чому полягає помилка суду при застосуванні норм права та як, на думку скаржника, відповідні норми повинні застосовуватися та які саме докази скаржник вважає недослідженими, що в свою чергу не узгоджується із підставами касаційного оскарження, передбаченими пунктами 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України. 
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за цією касаційною скаргою суд виходить з такого.
Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1)  якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Верховний Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі:
- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; висновку судів, який суперечить позиції Верховного Суду; обґрунтування в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга) (для пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України);
- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; вмотивованого обґрунтування необхідності такого відступу; висновку, який, на думку скаржника, відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми (для пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України);
- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; висновку апеляційного суду, який, на переконання скаржника, є неправильним; обґрунтування у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися (для пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України).
Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).
Також обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1 і 2 частини четвертої статті 328 КАС України є подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінку судами їх сукупності не можна вважати подібністю правовідносин.
Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги Відповідач покликається на пункт 3 частини другої статті 328 КАС України й стверджує про відсутність правового висновку щодо застосування  норм права у подібних правовідносинах й стверджує, що відсутній правовий висновок Верховного Суду саме щодо того, які саме дії сторони можна розцінювати як поведінку, що призвела до затягування розгляду справи, та які дії слід розцінювати як подання явно необґрунтованих заяв і клопотань.
Саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Також, слід зауважити, що правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника буде підставою для відкриття касаційного провадження.
Однак обґрунтування касаційної скарги не дає можливості встановити взаємозв`язок наведених доводів до зазначеної  ним підстави касаційного оскарження.
Так, Відповідач не спростовує усіх висновків, покладених в основу стягнення витрат на правничу допомогу саме у розмірі 7500 грн (із 15 140 грн заявлених у суді першої інстанції до стягнення представником Позивача). 
Скаржник стверджує лише про відсутність правового висновку щодо того,  які саме дії сторони можна розцінювати як поведінку, що призвела до затягування розгляду справи та які дії слід розцінювати як подання явно необґрунтованих заяв і клопотань. Однак не наводить у касаційній скарзі жодних конкретних дій, що вчинив Позивач (його представник), які, на думку контролюючого органу, можуть свідчити про затягування розгляду справи й подання необґрунтованих клопотань та заяв. Жодних доводів, які б давали підстави вважати, що поведінка сторони під час розгляду справи призвела (могла призвести) до затягування розгляду справи, касаційна скарга не містить. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій, касаційної скарги не дає передумов вважати, що такі доводи наводив Відповідач під час вирішення питання про  стягнення витрат на правничу допомогу. 
До того ж у касаційній скарзі (без визначення підставою касаційного оскарження пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) міститься покликання на висновок Верховного Суду, наведений у постановах  від 21 січня 2021  року справі № 280/2635/20 та від  14 лютого 2022 року  у справі №826/13632/18.  З урахуванням відповідного висновку  Відповідач стверджує, що вартість послуг є значно завищеною та не співмірною зі складністю справи. 
Проте, Відповідач у касаційній скарзі так і не враховує того, що представник Позивача заявляв до стягнення 15 140 грн  витрат на правничу допомогу, а суд першої інстанції стягнув 7500 грн й вказав, що бере до уваги складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, який є завищеним,  й обсяг наданих адвокатом послуг. 
У касаційній скарзі відсутні твердження у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідних норм права саме в контексті стягнення 7500 грн витрат на правничу допомогу  та як, на думку скаржника, відповідні норми повинні застосовуватися.
Отже, під час перевірки вчетверте поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у касаційній скарзі так і не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку, а її зміст є схожим до попередніх касаційних скарг, які Верховний Суд вже визнав неналежно оформленими.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, щодо форми і змісту касаційної скарги. Частиною першою статті 45 КАС України регламентовано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України в частині належного викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями.
Не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, слід зазначити, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини восьмої статті 169 КАС України, відповідно до якої скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.
Однак, звертаючись з касаційною скаргою вчетверте, скаржник так і не виправив недоліків, які стали підставою для повернення попередніх касаційних скарг, що свідчить про формальне ставлення скаржника до оформлення касаційної скарги та ігнорування ним роз`яснень, наданих Верховним Судом.
Суд вчергове звертає увагу скаржника, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Посилання скаржника на приписи підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження, у даному випадку суд касаційної інстанції вважає неприйнятним, оскільки наведена норма не підміняє визначення підстав касаційного оскарження у розумінні частини четвертої статті 328 та пункту 4 частини другої статті 330 КАС України та суперечить їх правовому змісту.
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. 
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Львівської митниці на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2024 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спільно українсько-німецьке товариство «Мьолдер Ге Ем Бе Ха»  до Львівської митниці про визнання протиправним та скасування рішення - повернути скаржнику.
Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                     Н.Є. Блажівська