Справа № 159/7801/23 	Головуючий у 1 інстанції: Шишилін О. Г. 	
Провадження № 22-ц/802/808/24  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 вересня 2024 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Матвійчук Л. В.,
секретар судового засідання Власюк О. С.,
з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат і 3% річних, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2 , поданою від його імені представником ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2024 року і додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2024 року та відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2024 року,          

                                          В С Т А Н О В И В :
У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 31 травня 2023 року на автодорозі Т-03-02 між населеними пунктами м. Любомль – с. Згорани сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen Passat B5» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 і автомобіля марки «Хонда» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , у якому він був пасажиром та отримав травми.
За фактом цієї ДТП 31 травня 2023 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62023140130000194 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Volkswagen Passat B5» державний номерний знак НОМЕР_1 на момент ДТП застрахована не була. 
12 липня 2023 року він звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 13 232,71 грн, з яких 12 554,97 грн витрати на лікування і 677,74 грн моральна шкода, проте відповідач прийняв рішення про призупинення строків розгляду справи про виплату відшкодування через відсутність відповідного рішення щодо результатів розгляду кримінального провадження.
19 жовтня 2023 року він надіслав відповідачу заяву про приєднання документів та уточнення виплати страхового відшкодування у розмірі 18 592,63 грн, з яких 12 554,97 грн витрати на лікування, 677,74 грн моральна шкода і 5 359,92 грн шкода, пов`язана із тимчасовою втратою працездатності.
18 листопада 2023 року на електронну пошту його представника надійшов лист відповідача, що справі за його заявою встановлено статус «Призупинено».
З таким рішенням МТСБУ він не погоджується та вважає його безпідставним, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому завдано, як третій особі – пасажиру транспортного засобу тілесні ушкодження, а тому цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Volkswagen Passat B5» державний номерний знак НОМЕР_1 настає незалежно від підтвердження його вини.
У п. 35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» міститься перелік документів, який надається із заявою про виплату страхового відшкодування, який не містить обов`язку подавати вирок суду чи постанову про закриття кримінального провадження.
Ним надано усі необхідні документи для виплати страхового відшкодування.
Страхова компанія не наділяється повноваженнями щодо зупинення (призупинення) строків розгляду страхової справи.
Неправомірне зупинення строків розгляду страхової справи є підставою для стягнення передбаченої ст.36.5 Закону пені, а також передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат і 3% річних.
Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги (а.с.67-68), просив стягнути із відповідача страхове відшкодування: 677,74 грн – моральної шкоди, 12 554,97 грн – витрат на лікування, 5 359,92 грн – шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, а також 2 688,08 грн – пені, 226,93 грн – 3% річних, 181,12 грн – інфляційних втрат та 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_2 5 360 грн страхового відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням.
Стягнуто з МТСБУ в дохід держави 1 073,60 грн судового збору.
У решті позову відмовлено.
Додатковим рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь МТСБУ 250 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 від імені позивача ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення і додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення – про задоволення позову у заявленому розмірі, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені в апеляційному суді. 
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права при вирішенні питання про стягнення судового збору, а саме: не застосування пропорційності до задоволених позовних вимог, просить рішення суду від 07.06.2024 в частині розподілу судових витрат по сплаті судового збору змінити, стягнувши з МТСБУ в дохід держави судовий збір у розмірі 268,40 грн, як це передбачено ч. 6 ст. 141 ЦПК України.
Відзиви на апеляційні скарги сторони не подали.
У судовому засіданні представник позивача просила задовольнити подану нею апеляційну скаргу та залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача.
Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити з таких підстав.
Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).
Судом встановлено, що 31.05.2023 близько 18:50 на автодорозі Т-03-02 між населеними пунктами м. Любомль – с. Згорани сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen Passat B5» р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 і автомобіля марки «Хонда» д.н.з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , пасажир якого ОСОБА_2 отримав травми і був доставлений до лікарні м. Любомля, у якій з 31.05.2023 по 23.06.2023 проходив лікування (а.с.19).
За фактом цієї ДТП 31 травня 2023 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62023140130000194 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України (а.с.23).
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки «Volkswagen Passat B5» державний номерний знак НОМЕР_1 на момент ДТП застрахована не була. 
12 липня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 13 232,71 грн, з яких 12 554,97 грн витрати на лікування і 677,74 грн моральна шкода, у якій зазначив про приєднання певного переліку документів (а.с.7).
01 серпня 2023 року подав заяву про приєднання додаткових документів (а.с.28).
Листом від 17 жовтня 2023 року МТСБУ повідомило позивача, що відповідно до абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону рішення щодо здійснення регламентної виплати припиняється до дати, коли МТСБУ стане відомо про набрання законної сили рішенням у такій справі (а.с.34).
19 жовтня 2023 року позивач надіслав відповідачу заяву про приєднання документів та уточнення виплати страхового відшкодування у розмірі 18 592,63 грн, з яких 12 554,97 грн витрати на лікування, 677,74 грн моральна шкода і 5 359,92 грн шкода, пов`язана із тимчасовою втратою працездатності (а.с.31).
18 листопада 2023 року в особистий кабінет потерпілого надійшов лист відповідача, що справі за його заявою встановлено статус «Призупинено» (а.с.35).
Судом встановлено, що позивач звернувся із заявою до МТСБУ про виплату страхового відшкодування на підставі пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон), відповідно до якого МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого, урегульовано статтею 24 Закону, а саме: 
24.1. У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).
Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.
24.2. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів.
24.3. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача витрат на лікування у розмірі 12 554,74 грн, позивач надав копії виписки із медичної карти стаціонарного хворого про перебування на стаціонарному лікуванні з 31.05 по 23.06.2023, копії товарних чеків з аптечних пунктів та магазину медтехніки, копії результатів проведених лікарських обстежень (а.с.11-22).
Разом із тим, позивач не надав підтверджених документально відповідним закладом охорони здоров`я жодних доказів про необхідність здійснення позивачем саме цих витрат та саме у заявленому розмірі, як це визначено у п. 24.1 ст. 24 Закону.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов у цій частині необхідно задовольнити частково, з урахуванням вимог п. 24.2, 24.3 ст. 24 Закону та вірно визначив розмір відшкодування витрат на лікування, який становить 5 360 грн.
Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у вимогах позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки її відшкодування, з урахуванням заявлених вимог до МТСБУ про виплату страхового відшкодування на підставі пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону, згідно зі ст. 26-1 Закону не покладається на МТСБУ.
Такі вимоги позивач вправі заявити до винної особи, або до страховика автомобіля, пасажиром у якому він перебував на час ДТП.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілим, визначено у статті 25 Закону.
У зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах:
для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) – неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю;
для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною;
для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.
Якщо особа була в зазначеному статусі менше вказаних розрахункових термінів, то до уваги береться середньомісячний доход з розрахунку суми сукупного доходу такої особи за попередній до настання страхового випадку календарний рік та доход протягом фактичного терміну (повні місяці) перебування особи в зазначеному статусі.
Звертаючись до суду з такою вимогою, позивач не надав належних доказів для такого відшкодування.
Посилання представника позивача в суді апеляційної інстанції, що суд мав визначити розмір допомоги позивачу, як для непрацюючої повнолітньої особи – відхиляються апеляційним судом, оскільки позивач являється військовослужбовцем по контракту, як це зазначено у довідці ВЛК від 23.06.2023 (а.с.26), тобто відноситься до категорії працюючих осіб і не надав доказів ні про розмір заробітної плати, ні про неотриманий розмір середньої заробітної плати за час тимчасової непрацездатності.
Визначивши розмір відшкодування, який необхідно стягнути із відповідача на користь позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення пені, інфляційних втрат і 3% річних.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.
Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.
Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору – страхову суму.
З огляду на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15,провадження № 14-68цс18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, провадження № 12-14гс18, зазначила, що положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.
При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Уразі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (стаття 992 ЦК України).
Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
Згідно з частиною першою статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.
Тобто відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах.
Пунктом 36.2 статті 36 Закону визначено підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.
У справі встановлено, що листом від 17 жовтня 2023 року МТСБУ повідомило позивача, що строк для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування призупинено до дати набрання рішенням у кримінальній справі законної сили та повідомлення про цей факт МТСБУ, як це передбачено абзацом 4 пункту 36.2 статті 36 Закону (а.с.34).
Таким чином, у діях МТСБУ відсутня вина у простроченні виплати страхового відшкодування, що передбачає можливість застосування штрафних санкцій, оскільки відповідно до абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону відповідач скористався своїм правом, передбаченим законом, для припинення перебігу строку для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування, а тому такий строк розпочнеться з моменту набрання законної сили рішенням суду першої інстанції, ухваленим у цій справі, в частині стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування.
Відомості щодо результату розгляду кримінальної справи за фактом ДТП у матеріалах справи відсутні, проте питання про виплату позивачу страхового відшкодування та визначення його розміру прийнято оскаржуваним позивачем рішенням суду, ухваленим у цій справі. 
Тобто саме з моменту набрання законної сили цим рішенням суду першої інстанції, у відповідача настане строк для виконання грошового зобов`язання та можливість застосування до нього цивільно-правової відповідальності за прострочення його виконання.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають, так як на момент звернення позивача до суду з позовом між ним і МТСБУ не виникло боргових зобов`язань, що виключає можливість застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої пунктом 36.5 статті 36 Закону та частиною другою статті 625 ЦК України.
Зазначені правові висновки узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 21 квітня 2022 року у справі № 447/2222/20, провадження № 61-19906св21; від 15 серпня 2023 року у справі № 513/730/21, провадження № 61-8320св23.
У зв`язку з цим також є вірним висновок суду першої інстанції в ухваленому додатковому рішенні щодо перерозподілу між сторонами пропорційно до задоволених позовних вимог судових витрат, понесених обома сторонами на професійну правничу допомогу та із застосуванням вимог ч. 10 ст. 141 ЦПК України.
Щодо позовних вимог та вимог про витрати на професійну правничу допомогу судом першої інстанції зроблені правильні правові висновки, при повно та об`єктивно досліджених матеріалах справи.
Доводи апеляційної скарги позивача спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення суду і додаткового рішення суду, ухвалених в оскаржених позивачем частинах з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
Разом із тим, визначаючи розмір судового збору, який підлягає стягненню із відповідача в дохід держави, суд першої інстанції допустився помилки.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги частково (25% від заявленого розміру), то з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 268,40 грн.
Ураховуючи наведене, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру судового збору необхідно змінити.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
                                                    П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , подану від його імені представником ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2024 року та додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2024 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2024 року задовольнити.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2024 року в оскаржуваній частині щодо визначення для стягнення розміру судового збору змінити.
Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (код ЄДРПОУ 21647131) в дохід держави 268 грн 40 коп судового збору.
У решті рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2024 року залишити без змін.
Додаткове рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.    

Головуючий – суддя    

Судді