ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5214/24 Справа № 207/3834/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бистрова Л.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів – Барильської А.П., Макарова М.О.
               при секретарі — Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

       У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, мотивуючи його тим, що з 19 січня 2008 року по 24 червня 2022 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       Вказувала, що під час перебування у шлюбі, але за свої власні грошові кошти, частково отримані від батьків, частково від продажу власного майна, вона придбала квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , кількість кімнат - 4, загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею 53,7 кв.м, поверх — 1. За фактичну ціну в сумі 120 000 грн. 
       Зазначала, що відповідач грошових коштів не мав. Вона уклала кредитний договір та, в якості забезпечення належного виконання зобов`язань, нею було передано в іпотеку вказану вище квартиру. Зобов`язання за кредитом нею було виконане. Надалі вона уклала ще один кредитний договір та гроші витратила на ремонт у квартирі, вказаний кредит також вона повністю сплатила. 
       Посилаючись на те, що відповідач аліменти не сплачує, крім того, з державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що ОСОБА_2 володіє земельною ділянкою та квартирою, та вказане майно він набув не в інтересах родини, тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , кількість кімнат - 4, загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею 53,7 кв.м, поверх - 1, особистою приватною власністю. 
       Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, вирішуючи позов, не встановив дійсних обставин справи, залишив без уваги те, що відповідач не мав грошей та не приймав участі фінансово у купівлі квартири. Він є злісним боржником зі сплати аліментів, що зайвий раз доводить його неплатоспроможність. Вона мала квартиру до укладання шлюбу, та продавши її та позичивши грошові кошти, придбала спірну квартиру. 
       Відзив на апеляційну скаргу надано не було.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом та це підтверджується матеріалами справи, що 19 січня 2008 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. 
       Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2022 по справі №207/563/22 шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розірвано.
        ОСОБА_1 , під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , придбала нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , кількість кімнат - 4, загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею 53,7 кв.м, поверх - 1, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08 червня 2012 року, який посвідчено ПН ДМНО ОСОБА_5 (зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25 червня 2012 року за №1249, ВРС №947566), придбане на праві спільної сумісної власності подружжя за згодою її чоловіка ОСОБА_2 .         Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не спростовано презумпцію спільності майна подружжя. 
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
       Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
       Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі №127/23627/20 (провадження №61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі №233/4580/20 (провадження №61-12524сво21)).
       Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т.д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22 (провадження №61-5252сво23)).
       Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції – ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
       Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
       Норми статей 57,60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
       Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
       Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
       Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
       Відповідно до п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.
       Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
       Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. 
       Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
       Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5)земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
       Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те,що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном,що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. 
       Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
       Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
       Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що спірна квартира, яка знаходиться у АДРЕСА_1 , кількість кімнат - 4, загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею 53,7 кв.м, поверх — 1, та яку була придбана за договором купівлі-продажу від 08 червня 2012 року, була набута під час перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі. Договір укладено позивачкою за згодою відповідача. У договорі вказано про те, що нерухоме майно придбавається на праві спільної сумісної власності (а.с.24-25,26-27).
       Позивачка належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно не надала. 
       Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц, провадження №14-712цс19 дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.        
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц, провадження №14-712цс19, дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
       У зв`язку із чим посилання позивачки на наявність кредитних договорів не можуть бути прийняті до уваги оскільки вони укладалися та заборгованість за ними сплачувалася під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. 
       Посилання апеляційної скарги на те, що квартира придбана за її особисті грошові кошти частково від продажу власного майна частково за грошові кошти отримані від батьків(що підтверджено розпискою відповідача) відхиляються. 
       Так, квартира, яка була набута позивачкою у 2001 році, продана 26 серпня 2008 року, а спірна квартира придбана 08 червня 2012 року, тобто майже через 4 роки. 
       Копія розписки від 04 червня 2012 року, долучена позивачкою до позову, не може бути підставою для задоволення позову та доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують. 
       Доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідач є боржником зі сплати аліментів не можуть слугувати підставою для задоволення позову. 
       Зі справи вбачається, що судовий наказ про стягнення аліментів видано 09 жовтня 2017 року, а квартира набута у 2012 році.
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.  
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

       Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 лютого 2024 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Барильська А.П.

                                                                        Макаров М.О.