ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
31 липня 2024 року
м. Київ
 
справа № 608/277/16-ц
провадження № 61-6811св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого  -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,  	
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 , 
особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Гірського Б. О., Костів О. З., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.  
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що із 31 березня 1983 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 16 квітня 2013 року було розірвано. 
За час перебування у шлюбі сторони придбали однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .  
Посилаючись на те, що зазначена квартира є спільним сумісним майном подружжя, ОСОБА_1 просив здійснити поділ майна подружжя, визнавши за ним та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку кватири за адресою: 
АДРЕСА_1 , за кожним. Залишити в спільному користуванні сторін вмивальник № VIII площею 2,6 кв. м, вбиральню № VIII площею 2,4 кв. м.  
Короткий зміст судових рішень  
Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 
Здійснено поділ між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку кватири за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку кватири за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вмивальник № VIII площею 2,6 кв. м, вбиральню № VIII площею 2,4 кв. м, які відносяться до однокімнатної квартири, розташованої за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що однокімнатна квартира, розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності сторін у справі, а тому відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України підлягає поділу між ними у рівних частках.
24 квітня 2024 року ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у розгляді справи, звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 березня 2016 року, у якій просив поновити йому строк на апеляційне оскарження, скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.  
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 березня 2016 року відмовлено. 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки  ОСОБА_3 не вирішувалося. 
А тому, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження (частина друга статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки заявник не довів, що оскаржуваним судовим рішенням порушено його права.  
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
У травні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив оскаржуване судове рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 березня 2016 року його права не порушено. 
Не звернув увагу на те, що зазначеним судовим рішенням визначено, що право власності на вмивальник № VIII площею 2,6 кв. м, вбиральню № VIII 
площею 2,4 кв. м належить власникам квартири 
АДРЕСА_2 , у той час, коли зазначені об`єкти також перебувають у користуванні власника квартири № 4 , що розташована за цією ж адресою та належить заявнику. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 травня 2024 року касаційну скаргу  ОСОБА_3 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю. 
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2024 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_3 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 29 квітня 2024 рокуз підстав, визначених пунктами 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано із Чортківського районного суду Тернопільської області матеріали цивільної справи № 608/277/16-ц; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін .
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є  неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню. 
Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Чинний ЦПК України містить декілька норм, що регулюють участь в апеляційному перегляді осіб, які не брали участі у справі.
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною третьою 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Згідно із частиною другою статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
У справі, що переглядається, апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , зазначивши, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, суд дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки заявник не довів, що оскаржуваним судовим рішенням порушено його права, водночас як на підставу для відмови у відкритті апеляційного провадження суд послався на частину другу статті 358 ЦПК України. 
Колегія суддів Верховного Суду з таким висновком апеляційного суду не погоджується, оскільки ОСОБА_3 не був залучений до участі у справі, тоді як встановлений частиною другою статі 358 ЦПК України строк підлягає застосуванню за умови залучення особи до участі у справі та належного повідомлення про її розгляд у разі, якщо судове рішення стосується прав та обов`язків заявника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21)).
Таким чином, суд апеляційної інстанції помилково послався на зазначену норму процесуального закону як на підставу для відмови у відкритті апеляційного провадження, при цьому зазначивши, що не перевіряє поважності причин пропуску строку на звернення до суду з апеляційною скаргою.  
Крім того, підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження апеляційний суд зазначив, що оскаржуваним судовим рішенням права  ОСОБА_3 не порушуються.
Водночас апеляційний суд не врахував, що заявник звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права та інтереси (частина перша статті 352 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Тлумачення зазначених норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
Такий висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18) та Верховний Суд у постановах від 10 вересня 2021 року у справі № 1522/29828/12 (провадження № 61-6594св21), від 14 липня 2022 року у справі № 209/1817/19-ц (провадження № 61-5774св22).
Зважаючи на зазначене апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та в разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 квітня 
2019 року у справі № 235/2452/16-ц (провадження № 61-3433св19).
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, апеляційний суд зазначеного не врахував, помилково застосував положення статті 358 ЦПК України, а тому оскаржувана ухвала не може вважатися законною та обґрунтованою.
У контексті наведеного доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права є обґрунтованими, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а справа № 608/277/16-ц направленню до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Аналізуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що ухвала Тернопільського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
З огляду на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду судом, який ухвалить остаточне рішення по суті вирішення спору.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 29 квітня 2024 рокускасувати, справу № 608/277/16-ц направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий	Д. Д. Луспеник    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	Б. І. Гулько    	
 	Г. В. Коломієць    	
 	Р. А. Лідовець