КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11983/2024
Справа № 754/6034/24
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
03 липня 2024 року                                                                                        
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Зотько Т.А., постановлену в м. Київ 30 квітня 2024 року про відмову у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна, 
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
            
В квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати протиправною бездіяльність Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження в межах виконавчого провадження, в якому винесено постанову АЕ № 682551 від 25 лютого 2008 року виконавцем Відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Татунцем С.Б. відносно ОСОБА_1 ; зобов`язати Деснянський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з майна ОСОБА_1 , накладений постановою АЕ № 682551 від 25 лютого 2008 року державного виконавця Деснянського відділу ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Татунець С.Б. та виключити відомості про ОСОБА_1 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Позов мотивував тим, що йому стало відомо про наявність заборони відповідно до виконавчого провадження, відкритого виконавцем Татунець С.Б. Відділу ДВС Деснянського РУЮ у м. Києві на підставі постанови АЕ № 682551 від 25 лютого 2008 року. Представник позивача звернувся до відповідача щодо підстав завершення виконавчого провадження та причин нескасування арешту нерухомого майна позивача, на що Відділ повідомив, що не має можливості встановити, в межах якого виконавчого провадження винесено постанову АЕ № 682551 від 25 лютого 2008 року, та повідомив, що на виконанні Відділу знаходилось чотири виконавчих провадження, у яких винесено постанови про їх закінчення, строк зберігання виконавчих проваджень становить три роки, а виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративних стягнень - один рік. Постанова АЕ № 682551 винесена 25 лютого 2008 року, а відповідно до відомостей, наданих Деснянським ДВС у м. Києві, перше з виконавчих проваджень ВП № НОМЕР_1 відкрито постановою 11 лютого 2009 року, в постанові зазначені відомості про боржника, які не відповідають дійсності, а саме дата народження ОСОБА_1 1961 рік, проте в постанові зазначено 1967 рік. Співставивши дані обставини, є очевидним факт, що даний арешт було застосовано або за відсутності відкритого виконавчого провадження, або наразі неможливо встановити, в межах якого виконавчого провадження було винесено постанову.
Звертав увагу, що по відношенню до позивача відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. В Єдиному реєстрі боржників (АСВП) відсутні відомості про наявність відкритих виконавчих проваджень по відношенню до позивача. В зв`язку з існуванням обмежень, позивач позбавлений права вільно розпоряджатися своїм майном, та фактично обмежений у своїх конституційних правах.
 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року відмовлено у відкритті провадження в справі.
 
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність ухвали, порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що вже звертався до Київського окружного адміністративного суду з позовом для вирішення спору в порядку адміністративного судочинства, однак ухвалою від 24 квітня 2024 року йому відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі, роз`яснено позивачу право звернутись з даним позовом до місцевого загального суду в порядку, визначеному ЦПК України. Отже, Київським окружним адміністративним судом прийнято рішення, яким констатовано, що спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Вказував, що позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції за правилами Розділу VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України, оскільки відсутня інформація про те, який суд розглядав справу, як суд першої інстанції.
07 травня 2024 року він звертався до Сумського апеляційного суду з адвокатським запитом щодо надання інформації, 09 травня 2024 року від Сумського апеляційного суду надійшла відповідь, що інформація щодо розгляду справи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в суді відсутня. Крім того, пошук і перевірка будь-яких справ і рішень через веб-сайт судової влади України та Єдиний державний реєстр судових рішень результату не дали. В АСВП не міститься інформації щодо виконавчого провадження, в якому винесено постанову АЕ № 682551 від 25 лютого 2008 року виконавцем Відділу державної виконавчої служби Деснянського РУЮ у м. Києві Татунцем С.Б. відносно ОСОБА_1 . 
Враховуючи, що виконавче провадження на цей час закінчене, позивач не є стороною виконавчого провадження, тому позивач обмежений в можливості звертатися до суду зі скаргою за правилами Розділу VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України.
Вказував на необхідність врахування правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 372/2904/17-ц, від 21 серпня 2019 року в справі № 911/1247/18, відповідно до яких вимог про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. 
Посилався на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 340/25/19, в постанові Верховного Суду від 06 березня 2020 року в справі № 640/23588/19 щодо визначення юрисдикції спору в порядку адміністративного чи цивільного судочинства. 
Зазначав, що арешт на майно, належне ОСОБА_4 , був накладений постановою Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) у виконавчому провадженні, відкритому за виконавчим листом № 2-16 від 02 квітня 2007 року, виданим Апеляційним судом Сумської області на виконання рішення суду у цивільній справі. Таким чином, ОСОБА_1 був відповідачем в цивільній справі та боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 за виконавчим листом Апеляційного суду Сумської області.
Вважав, що оскільки підставою цього позову визначено наявність арешту, накладеного на майно, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, чим порушено його цивільні права, а позов подано щодо зняття арешту з майна боржника, який було накладено під час здійснення виконавчих дій у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення Апеляційного суду Сумської області, ухваленого в порядку цивільного судочинства, цей спір також підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Від відповідача Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити без розгляду та відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Посилався на те, що питання про зняття арешту з майна боржника повинно вирішуватись за скаргою, поданою у порядку, визначеному розділом VІІ ЦПК України, а відтак відсутні підстави для відкриття провадження в даній справі за позовом ОСОБА_1 про зняття арешту з майна.
Додатково повідомляв, що згідно даних АСВП на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-16 від 02 квітня 2007 року Апеляційного суду Сумської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 6793,26 грн. 18 травня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна), при цьому виконавче провадження не є закінченим і арешт з боржника не знімається.
Також боржнику була надана інформація, що в разі сплати заборгованості для припинення арешту всього майна можливо застосувати п. 2 ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого, законними підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна боржника є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відмовляючи у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 про зняття арешту з майна, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є стороною виконавчого провадження, отже позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в позовному провадженні, а питання про зняття арешту з майна боржника повинно вирішуватись за скаргою, поданою в порядку, визначеному розділом VІІ ЦПК України, відтак, відсутні підстави для відкриття провадження.
 
Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця Деснянського районного відділу ДВС Татунець С.Б. від 25 лютого 2008 року АА № 879377 при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-16, виданого 02 квітня 2007 року Апеляційним судом Сумської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 6793,26 грн. накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 (а. с. 10).
 
Листами Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 21 березня та 23 жовтня 2024 року повідомлено представника ОСОБА_1 , що згідно даних АСВП у Відділі на виконанні перебували виконавчі провадження:
ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 02 квітня 2007 року № 2-16, виданого Апеляційним судом Сумської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 6793,26 грн. 11 лютого 2009 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 18 травня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення ВД стягувачеві з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»;
ВП № 15495006 з примусового виконання виконавчого листа від 02 квітня 2007 року № 2-16, виданого Апеляційним судом Сумської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 1000 грн. 16 жовтня 2009 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 18 червня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про повернення ВД стягувачеві з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження»;
ВП № 23755135 з примусового виконання постанови від 20 листопада 2010 року № 3-12195, виданої Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу в розмірі 340 грн. 21 січня 2011 року виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 18 березня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження»;
ВП № 36433278 з примусового виконання постанови від 15 листопада 2012 року № 168392, виданої ВДАІ Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штрафу у розмірі 102 грн. 08 лютого 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 20 лютого 2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». 
Повідомлено про відсутність у Відділі відомостей про погашення заборгованості по виконавчому провадженню, згідно якого було зареєстровано обтяження на підставі постанови АЕ № 682551 державного виконавця Татунець С.Б. Повідомлено про відсутність можливості надати більш детальну інформацію в зв`язку з закінченням трирічного строку зберігання виконавчих проваджень та відсутність можливості встановити, в межах якого виконавчого провадження винесено постанову АЕ № 682551 (а. с. 9, 14).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, до апеляційної скарги надано копію ухвали Київського окружного адміністративного суду в справі № 320/14731/24 від 24 квітня 2024 року, копію адвокатського запиту від 07 травня 2024 року, копію листа Сумського апеляційного суду від 09 травня 2024 року (а. с. 38 - 41).
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
 
Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
 
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
 
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
 
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
 
При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.
 
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
 
У статті 447 розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Таким чином, розділом VII ЦПК України встановлено спеціальний порядок, за яким здійснюється судовий контроль за виконанням судових рішень.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) зроблено висновок, що «боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України».
 
У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21) зазначено, що «у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій не врахували того, що вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. А за таким позовом позивачка має бути відповідачем у справі. При цьому суд першої інстанції вірно послався на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 204/2494/20, проте не звернув уваги на те, що у наведеній справі суди саме відмовили у відкритті провадження у справі з наведених вище правових підстав, а не розглядали спір по суті».
 
У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 234/18525/19 (провадження № 61-10369св20) та від 20 жовтня 2021 року у справі № 236/789/21 (провадження № 61-11689св21) вказано, що «в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно ОСОБА_1, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21) та у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), підстави відступити від зазначених висновків судом не встановлено». 
 
Аналогічної правової позиції Верховний Суд дотримується і на даний час, зокрема, в постанові від 14 травня 2024 року в справі № 711/8256/21 (провадження № 61-7900св23), що вказує на сталість правової позиції касаційного суду з цього питання.
 
В постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року в справі № 201/6486/20 (провадження № 61-19066св20) касаційний суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у відкритті провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту - оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а не в позовному провадженні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 був стороною (боржником) у виконавчому провадженні, ним пред`явлено позов, зі змісту якого не вбачається спору між сторонами про право власності на майно, на яке накладено арешт, таке право ніким не оспорюється, позов не містить матеріально-правових вимог до відповідача. 
 
За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у відкритті провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, що узгоджується з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, оскільки позовна заява на предмет судового контролю за діями/бездіяльністю державного виконавця при виконанні судового рішення в іншій цивільній справі не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, і чинне законодавство передбачає іншу форму звернення та порядок вирішення.
 
Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що Київським окружним адміністративним судом прийнято ухвалу від 24 квітня 2024 року про відмову у відкритті провадження у адміністративній справі № 320/14731/24 за позовом ОСОБА_1 до Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) про оскарження рішень, дій чи бездіяльності, констатувавши, що спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, з огляду на те, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не зазначалося, що спір віднесено до юрисдикції адміністративного суду, натомість позивачу роз`яснено, що питання про зняття арешту з майна боржника повинно вирішуватись за скаргою, поданою у порядку, визначеному розділом VІІ ЦПК України.
 
Доводи апеляційної скарги щодо неможливості звернення до суду за правилами розділу VІІ ЦПК України за відсутності інформації про те, який суд розглядав справу як суд першої інстанції, та в якому саме виконавчому провадженні було накладено арешт, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.
 
Так, з даних Єдиного державного реєстру судових рішень апеляційним судом встановлено, що Апеляційним судом Сумської області здійснювався апеляційний перегляд рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17 січня 2007 року у справі № 22-ц-383 за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства закритого типу «Юг», ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, і постановою даного суду від 02 квітня 2007 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17 січня 2007 року в даній справі в частині стягнення матеріальної шкоди та розміру судових витрат змінено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 6793,26 грн. на відшкодування матеріальної шкоди. Зменшено розмір стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесених ним судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, до 1063,84 грн. В іншій частині рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17 січня 2007 року залишено без змін https://reyestr.court.gov.ua/Review/1014031).
 
Наведене узгоджується зі змістом постанови серії АА № 879377 про арешт майна боржника, долученої ОСОБА_1 до позову, та його власними доводами в апеляційній скарзі, що ОСОБА_1 був відповідачем у цивільній справі та боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 за виконавчим листом, виданим Апеляційним судом Сумської області.
 
Апеляційний суд також звертає увагу, що у відзиві на апеляційну скаргу Деснянський відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомляє, що на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-16 від 02 квітня 2007 року, виданого Апеляційним судом Сумської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 6793,26 грн.
 
Таким чином, оскільки Апеляційним судом Сумської області розглянуто апеляційну скаргу самого позивача у даній справі ОСОБА_1 , а отже позивач достеменно обізнаний, який саме суд розглядав дану справу як суд першої інстанції, його доводи про неможливість встановлення цього суду та ідентифікації виконавчого провадження не можуть вважатись обґрунтованими.
 
Апеляційний суд також звертає увагу, що положеннями ст. 447 ЦПК України не вимагається у скарзі на рішення, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби посилання на номер виконавчого провадження або будь-які інші його реквізити.
 
Доводи апеляційної скарги, що згідно відповіді Сумського апеляційного суду від 09 травня 2024 року інформація щодо розгляду справи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в суді відсутня, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, крім того, ґрунтуються на нових доказах, які не були предметом оцінки суду першої інстанції та не прийняті апеляційним судом відповідно до положень ст. 367 ЦПК України.
 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року в справі № 372/2904/17-ц, від 21 серпня 2019 року в справі № 911/1247/18, відповідно до яких вимог про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 340/25/19, Верховного Суду від 06 березня 2020 року в справі № 640/23588/19 щодо визначення юрисдикції спору в порядку адміністративного чи цивільного судочинства, не дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права, оскільки висновки суду першої інстанції наведеним постановам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду не суперечать.
 
Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність ухвали, порушення норм процесуального права.
                                   
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування правильної ухвали суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 04 липня 2024 року.
 
Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.  
 
                                                                                                                        Яворський М.А.