УХВАЛА
 
29 липня 2024 року
м. Київ
справа № 753/16438/23
провадження № 61-9991ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про захист прав споживачів, 
                                                                ВСТАНОВИВ:
12 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив: визнати бездіяльність КП «Київтеплоенерго» щодо виконання перерахунку вартості послуги з централізованого постачання гарячої води, такою, що порушує права ОСОБА_1 , як споживача комунальних послуг; визнати бездіяльність 
КП «Київтеплоенерго» щодо виконання перерахунку вартості послуги 
з централізованого постачання гарячої води, з урахуванням показників квартирного лічильника гарячої води № 432228 по особовому рахунку № НОМЕР_1 , такою, що порушує права ОСОБА_1 , як споживача комунальних послуг; зобов`язати КП «Київтеплоенерго» виконати перерахунок вартості послуги 
з централізованого постачання гарячої води, з урахуванням показників квартирного лічильника гарячої води № 055359, по особовому рахунку № НОМЕР_2 , за період з 01 вересня 2020 року до набрання рішенням суду законної сили; зобов`язати КП «Київтеплоенерго» виконати перерахунок вартості послуги з централізованого постачання гарячої води, з урахуванням показників квартирного лічильника гарячої води № 432228, по особовому рахунку № НОМЕР_1 , за період з 01 вересня 2020 року до набрання рішенням суду законної сили.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що КП «Київтеплоенерго» надає йому послугу з централізованого постачання гарячої води. Оскільки квартира, в якій проживає позивач за адресою: АДРЕСА_1 , має двох власників і особові рахунки на комунальні послуги у відповідача розділені. 
Позивачу належить особовий рахунок № НОМЕР_1 , з відповідним лічильником гарячої води № 432228, що встановлений у ванній кімнаті. Власник іншої половини квартири має особовий рахунок № НОМЕР_2 , з відповідним лічильником гарячої води № 055359, що встановлений у кухні.
16 березня 2023 року позивачу стало відомо, що відповідач 31 серпня 2021 року зняв з абонентського обліку квартирний лічильник гарячої води № 055359, 
який відноситься до о/р № НОМЕР_2 та заблокував його особистий 
кабінет, мотивуючи це тим, що відсутня інформація про чергову повірку 
лічильника № 055359. Відповідач зняв з обліку лічильник, який відноситься до 
о/р № НОМЕР_2 , який належить іншому співвласнику квартири, та який взагалі не платить за послуги відповідача, через що позивач не може надати відповідачу показники лічильника гарячої води та сплатити кошти через інтернет. Відповідач почав проставляти показники квартирного лічильника гарячої води на свій розсуд, які значно більші ніж споживав позивач. При цьому відповідач не повідомив позивача завчасно про зняття лічильника з абонентського обліку.
18 квітня 2023 року позивач звернувся до відповідача з письмовим зверненням та просив повідомити на підставі якого нормативного акта його квартирний лічильник гарячої води був знятий з абонентського обліку та заблокований персональний кабінет, проте, відповіді на своє звернення не отримав. У серпні місяці відповідач розблокував особистий кабінет позивача, в якому позивач виявив, що відповідач підключив на його особистий рахунок лічильник гарячої води № 055359 , який відноситься до о/р НОМЕР_2 . Тобто, відповідач нараховував плату за гарячу воду по двом особовим рахункам № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 . Позивач двічі звертався до відповідача з проханням усунути невідповідності, але відповідач цього не зробив.
16 березня 2023 року відповідач повідомив, що у разі надання документів про повірку лічильника гарячої води, відповідач зробить перерахунок її вартості 
з урахуванням відповідних показників. Позивач надав відповідачу сертифікати відповідності технічним вимогам лічильників гарячої води № 055359 та № 432228, але відповідач до цього часу не зробив перерахунок, чим порушив положення пунктів 2, 4, 8, 10 частини першої статті 7, пункту 3, 5 частини другої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме: про порядок надання послуги, про усунення недоліків при наданні послуги, щодо перевірки кількості наданих послуг, про надання інформації про послуги та перерахунки їх вартості.
Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 30 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року,
в задоволенні позову відмовив.
12 липня 2024 року ОСОБА_1 через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 
2024 року, в якій просив скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах 
з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Предметом позову в цій справі є вимоги про визнання бездіяльності та зобов`язання провести перерахунок вартості житлово-комунальних послуг.
Отже, враховуючи предмет позову в цій справі, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року не підлягають касаційному оскарженню.
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься          до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Зазначена справа є незначної складності, визнана судом малозначною та відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України відноситься до справ про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заявник в касаційній скарзі посилаючись виключно на свій матеріальний стан зазначає, що справа має для нього виняткове значення. 
Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення для позивача, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.
Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктом «в» пункту 
2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі потребує належних, фундаментальних обґрунтувань.
Верховний Суд зауважує, що оцінка судом винятковості значення справи для учасника справи може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційний скарзі. Сам по собі матеріальний стан заявника не може бути обґрунтуванням наявності обставин, на підставі яких можна зробити висновок про винятковість справи для заявника. 
З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Аналіз судових рішень у справі та наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про те, що вказана справа має виняткове значення для заявника. При цьому, доводи касаційної скарги зводяться виключно до незгоди заявника з оцінкою судами зібраних у справі доказів та встановлених обставин.
Доводи касаційної скарги спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, однак встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах           є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня                   2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини                                            та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку,     а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), 
§ 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, 
№ 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», 
§ 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року,                               № 32299/08).
Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи,                           що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення     у справі «Добріч проти Сербії», § 54).
Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня                2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
За змістом практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає 
в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє                    у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано               на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням того, що заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у справі незначної складності, визнаної малозначною, та які не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 червня 2024 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про захист прав споживачів.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                              І. В. Литвиненко  
 
А. І. Грушицький
 
Є. В. Петров