Справа № 302/817/23

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       13 червня 2024 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – Джуги С.Д.
суддів – Кожух О.А., Мацунича М.В. 
з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 травня 2023 року у складі судді Пухальського С.В., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенерогозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію,
в с т а н о в и в :
У квітні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію.
Позовні вимоги мотивовано тим, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» та ОСОБА_1 було укладено публічний договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг шляхом приєднання (споживання, оплата). Зазначено, що відповідачем відмови приєднання до такого договору подано не було, а відтак сторони взяли на себе певні права та обов`язки, в тому числі й щодо постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 . У порушення вимог Закону України «Про ринок електричної енергії», Правил роздрібного ринку електричної енергії (далі – ПРРЕЕ), договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, ОСОБА_1 належним чином не виконав свої обов`язки, не сплатив у повному обсязі вартість спожитої активної електричної енергії, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед позивачем на загальну суму 6 752,72 грн., яку товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» просило стягнути з відповідача разом з понесеними судовими витратами в сумі 2 684,00 грн.
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 травня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» суму заборгованості в розмірі 6 752,72 грн. за спожиту електричну енергію та 2 684,00 грн. судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що договір постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг між апелянтом та товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» не укладався. Вказує, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг не має законного підґрунтя для своєї діяльності. Звертає увагу, що постанова Верховної Ради України «Про оплату житлово-комунальних послуг населенням України» від 18 березня 1999 року є чинною, а тому плата за житло і комунальні послуги повинна бути не більше 15 відсотків фактичного отриманого сукупного доходу сім`ї, натомість відповідач доходів не має, є пенсіонером, а його сім`я проживає за іншою адресою.
У відзиві на апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенерогозбут» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Крім цього, просить вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про про дату, час, місце розгляду належним чином повідомлений.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ст. 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
Статтею 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім, обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
За визначенням, наданим у статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Водночас відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі №6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі №6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі №750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі №642/2858/16.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11-12).
Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» є учасником ринку електричної енергії, який на підставі ліцензії, виданої відповідно до постанови НКРЕКП від 14 березня 2018 року №429, провадить господарську діяльність з постачання електричної енергії споживачу.
У зв`язку з реформою у сфері енергетики, всі діючі станом на 31 грудня 2018 року побутові споживачі постачальника за регульованим тарифом (в Закарпатській області – це ПрАТ «Закарпаттяобленерго») автоматично, без додаткової згоди самих споживачів, почали отримувати послуги постачання електричної енергії від нового постачальника електричної енергії (в Закарпатській області – це ТОВ «Закарпаттяенергозбут») на умовах раніше укладених договорів. Такий порядок прямо врегульований пунктом 13 розділу ХVII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ринок електричної енергії», пунктом 2 та пунктом 4 постанови №312 від 14.03.2018 «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії».
На підставі наведених положень Закону України «Про ринок електричної енергії» товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» з 01 січня 2019 року надавало ОСОБА_1 універсальну послугу, в рамках якої здійснювало постачання електричної енергії споживачу.
Відповідно до загальної картки споживання за особовим рахунком № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що позивач забезпечує постачання електричної енергії по об`єкту, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та заборгованість за спожиту електричну енергію станом на березень 2023 року становить 6 752,72 грн. (а.с.9-10). Окрім того, вказаною карткою також підтверджується факт несистематичної оплати споживачем рахунків за споживання електричної енергії за наступні періоди: 06.2021-09.2021, 12.2021, 02.2022, 06.2022. 
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки невизначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.
Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Відповідно до статті 56 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.
Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем і передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.
Частиною четвертої статті 63 Закону України "Про ринок електричної енергії" передбачено, що постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, та на умовах договору постачання універсальних послуг. Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті.
Абзацом п`ятим пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про ринок електричної енергії" встановлено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.
Згідно з пунктом 4.1. Правил роздрібного ринку електричної енергії розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на роздрібному ринку, між учасниками цього ринку здійснюються у грошовій формі відповідно до укладених договорів.
Відповідно до пункту 4.7. Правил роздрібного ринку електричної енергії, оплата електричної енергії здійснюється побутовим споживачем, виходячи з умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг і може, зокрема, бути у формі оплати за фактично відпущену електричну енергію відповідно до даних комерційного обліку.
Згідно з пунктом 4.8. Правил роздрібного ринку електричної енергії, форма та порядок оплати, терміни (строки) здійснення попередньої оплати, планових платежів та остаточного розрахунку зазначаються у договорі між електропостачальником та споживачем про постачання електричної енергії споживачу (комерційній пропозиції до договору).
Типовий договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, комерційна пропозиція та копії інших документів товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» розміщені на його офіційному веб-сайті: https://zakarpatzbut.energy/.
Таким чином, встановивши, що товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» надавало послуги з постачання електричної енергії за адресою, де зареєстрований відповідач, який отримував вказані послуги і користувався ними, а також періодично здійснював їх оплату, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність договірних відносин між сторонами, оформлених шляхом приєднання споживача до Публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, та, відповідно, про наявність у ОСОБА_1 заборгованості з оплати вартості спожитої електричної енергії у розмірі 6752,72 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач є пенсіонером, його сім`я проживає за іншою адресою, доходів останній не має, а плата за житло і комунальні послуги повинна бути не більше 15% фактичного отриманого сукупного доходу сім`ї, то колегія суддів зазначає, що відсутність доходів у апелянта не звільняє його від обов`язку оплати наданих комунальних послуг. Крім цього, ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися за отриманням субсидії за наявності у нього передбачених законом підстав для цього.
Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст.375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.
Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу колегія зазначає наступне.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач, зокрема, просив стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн., яка була надана позивачу згідно договору, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенергозбут» та «Професійним адвокатським об`єднанням «Правовий Альянс», від 25 квітня 2019 року №26.
Відповідно до ч.ч. 1,4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат ( встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів вважає, що сума гонорару в суді апеляційної інстанції в розмірі 2000 грн. є співмірною із складністю справи та наданими ПАО «Правовий альянс» послугами, відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) та розумності, а тому в цьому розмірі є обґрунтованою та підлягає задоволенню. В іншій частині не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст.12,81,137,374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 травня 2023 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпаттяенерогозбут» 2000 (дві тисячі) гривень витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції. В решті – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повне судове рішення складено 24 червня 2024 року.

Головуючий:                                      

Судді: