ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 915/1659/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді  Принцевської Н.М.;
суддів:  Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

Секретар судового засідання (за дорученням головуючого судді): Соловйова Д.В.;
Представники сторін в судове засідання не з`явились;

розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення  Господарського суду Миколаївської області від 24.04.2024 (повний текст складено 06.05.2024)
по справі  №915/1659/23
за позовом  Миколаївської міської ради
до  ОСОБА_1 
про  усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
(суддя першої інстанції: ОСОБА_2 , дата та місце ухвалення рішення: 24.04.2024 року, Господарський суд Миколаївської області, м. Миколаїв),          

Миколаївська міська рада звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_1 (далі - громадянка Жамгарян) про зобов`язання останню усунути перешкоди в користуванні позивачем земельною ділянкою площею 38 м2, кадастровий номер 4810137200:15:006:0012 шляхом знесення об`єкту нерухомого майна – нежитлової будівлі, торгівельний павільйон з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1266143. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що громадянкою Жамгарян в порушення умов Договору оренди землі від 20.11.2007 року №5326 побудовано та зареєстровано право власності на нежитлове приміщення - магазин з навісом, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому, Миколаївською міською радою, будь-яких договорів після закінчення Договору оренди землі від 20.11.2007 року №5326 не укладалось; рішень щодо надання права на забудову не приймалось.
Позивач посилається на положення статей 80, 83, 116, 122, 152 Земельного кодексу України, статей 3, 169, 172, 181, 190, 203, 215, 321, 327, 328, 375, 376, 391, 526 Цивільного кодексу України, статей 2, 5, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно ті їх обтяжень", статей 26, 59, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" 
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 24.04.2024 по даній справі позов Миколаївської міської ради задоволено; зобов`язано ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) усунути перешкоди в користуванні Миколаївською міською радою земельною ділянкою площею 38 кв.м. кадастровий номер 4810137200:15:006:0012 шляхом знесення об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі, торгівельний павільйон з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1266143; стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Миколаївської міської ради (54001, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, ідентифікаційний код 26565573) через виконавчий комітет Миколаївської міської ради (54001, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, ідентифікаційний код 04056612), грошові кошти на відшкодування витрат з оплати позовної заяви судовим збором у сумі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн.
В оскаржуваному рішенні суд, враховуючи, що строк дії договору оренди закінчив свою дію, право користування на земельну ділянку для обслуговування торговельного павільйону та літнього майданчика по АДРЕСА_1 загальною площею 38 кв.м, позивачем не надавалось; за ОСОБА_1 не зареєстровано право оренди, дійшов висновку про доведеність позивачем обставини, що спірна земельна ділянка використовується за відсутності будь-яких правовстановлюючих документів, факт самочинного будівництва спірного об`єкту (павільйон за збільшеними розмірами) доведено, а тому вимоги щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом приведення її у придатний для використання стан, є обґрунтованими.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.04.2024 по справі №915/1659/23 скасувати та прийняти нове – про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
На переконання апелянта беззаперечним є той факт, що нерухоме майно – нежитлове приміщення торговельного павільйону з літнім майданчиком, що розташовані по АДРЕСА_1 збудоване та введено в експлуатацію у чіткій відповідності діючого на той час чинного законодавства із відповідними дозвільними документами на виконання будівельних робіт та, як наслідок, реєстрацію права власності на вищевказаний об`єкт нерухомості з отриманням відповідного свідоцтва про право власності. Таким чином, торговельний павільйон з літнім майданчиком не є самочинно збудованим об`єктом, а посилання суду про доведеність факту самочинного будівництва не відповідає дійсним обставинам справи.
В свою чергу відповідач вказує, що нею 04.12.2006 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі №2752, придбано вже існуючу нежитлову будівлю, торговельний павільйон з літнім майданчиком загальною площею 38,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на неї було вже зареєстровано право власності, ОСОБА_1 нічого додатково не будувала та не отримувала додаткових правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
Крім того, на думку апелянта, наявними в матеріалах справи доказами не доведено та достеменно не встановлено факту, що ОСОБА_1 є належним відповідачем за вимогою про знесення нежитлової будівлі, оскільки воно є не самовільно збудованим, більш того відповідачем цей об`єкт не будувався, а був придбаний 04.12.2006 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.
Щодо продовження договору оренди з Миколаївською міською радою, заявник апеляційної скарги вказує, що позивач з моменту звернення ОСОБА_1 28.08.2012 довгі роки без будь-яких поважних підстав не реагував щодо можливості продовження договору оренди землі, не повідомляв орендарю про будь-які порушення у використанні наданої в оренду земельної ділянки та не надавав заперечень у поновленні договору оренди землі. Апелянт вказує, що такі дії Миколаївської міської ради не відповідають стандартам добросовісної поведінки та визначеним статтею 3 Цивільного кодексу України засадам розумності, добросовісності, справедливості.
Апелянт зазначає, що задоволення позовних вимог у даній справі призвело до надмірного втручання у права відповідача, оскільки нагальної суспільної необхідності для цього у справі встановлено не було, а тягар у вигляді зносу будинку є особливим та надмірним.
Крім того, в апеляційній скарзі відповідач звернувся з клопотанням про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.
Розглянувши клопотання відповідача про долучення додаткових доказів, у зв`язку з наявністю об`єктивних причин, а саме не прийняття участі під час розгляду справи в суді першої інстанції, судова колегія зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, вся поштова кореспонденція суду першої інстанції надсилалась відповідачу на поштову адресу, яка була зареєстрованим місцем його проживання – АДРЕСА_4 .
Апеляційним судом встановлено, що причиною повернення поштового відправлення без вручення адресату підприємством поштового зв`язку вказано "адресат відсутній за вказаною адресою".
Колегія суддів зауважує, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Крім того, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 18.03.2021 у справі №911/3142/19).   
Отже, за наведених вище обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було вжито належних заходів щодо належного повідомлення скаржника про час і місце судових   засідань. 
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що інформація про стан судових справ є відкритою і кожна заінтересована особа може дізнатися про прийняті судом рішення за допомогою контакт-центру суду та/або за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень, реалізовуючи своє право згідно ст. ст. 42, 43 Господарського процесуального кодексу України.
Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів для того, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Олександр Шевченко проти України", "Трух проти України"). На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).
У відповідності до ч. 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України   докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.  Додаткові докази  приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою    Господарського процесуального кодексу України   покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.
Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених    статтею 269 Господарського процесуального кодексу України   підстав для їх прийняття фактично буде порушувати принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, оскільки відповідно до статті124,    129 Конституції України, статей    7,13 Господарського процесуального кодексу України   основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Поруч із цим, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4статті 13 ГПК України).
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019   у справі №913/479/18.
Більше того, судова колегія звертає увагу, що частина наданих апелянтом доказів наявна в матеріалах справи, а долучення додаткових копій жодним чином не впливає на суть позовних вимог по даній справі.
Верховний Суд у постанові від 13.02.2024 у справі № 140/9165/23 виклав правовий висновок, відповідно до якого питання поновлення пропущених процесуальних строків вирішується судом в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Найпоширенішими підставами, за яких може бути поновлений пропущений строк звернення до суду, є, зокрема, форс-мажорні обставини або такі, що перебували поза контролем особи (аварії, катастрофи, природні явища) та інші об`єктивні причини, що не залежали від її волі (тяжка хвороба, неправомірні дії інших осіб тощо). Водночас, у випадку, коли позивачем не наведено обґрунтованих аргументів та переконливих доказів, які могли б свідчити про об`єктивну неможливість вчинення ним всіх необхідних і можливих дій щодо реалізації процесуальних прав у передбачені процесуальним законом строки, застосування судами передбачених законом наслідків пропущення строків звернення до суду, не є порушенням права особи на доступ до суду. Такий підхід відповідає принципу правової визначеності (res judicata) як складової верховенства права, а також законності (заборони незастосування норми закону, яка відповідає критерію якості, передбачуваності та легітимної мети).
З огляду на викладене, додаткові докази  судом апеляційної інстанції не приймаються та повертаються заявнику.
16.09.2024 до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника апелянта надійшло клопотання про участь в судовому засіданні, яке призначене на 16.09.2024 в режимі відеоконференції.
Розглядаючи подане  клопотання  про участь у судовому засіданні  в режимі відеоконференції,  суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 197 Господарського процесуального кодексу України, в редакції учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні  в режимі відеоконференції  поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду за умови наявності в суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.
Учасник справи, його представник подає заяву про участь у судовому засіданні  в режимі відеоконференції  поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду не пізніше ніж за  п`ять днів  до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.
Учасник справи, його представник бере участь у судовому засіданні  в режимі відеоконференції  поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Ризики технічної неможливості участі у  відеоконференції  поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення  відеоконференції.
Дослідивши подане  клопотання,  судом встановлено, що останнє подано до суду апеляційної інстанції в день судового засідання по даній справі, як наслідок заявником не дотримано строки, передбачені ст. 197 Господарського процесуального кодексу України для звернення до суду із заявою про проведення судового засідання  в режимі відеоконференції,  що, в свою чергу, унеможливило своєчасно організувати її проведення відповідними технічними засобами, у зв`язку з чим у задоволенні відповідного клопотання судовою колегією відмовлено.
В судове засідання представники сторін не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне  розглянути справу за відсутності представників сторін, за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої станом на 06.09.2023, випливає, що 03.01.2007 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Марченко О.М. на підставі договору купівлі-продажу від 04.12.206 № 2752 проведена державна реєстрація право власності об`єкта нерухомого майна: нежитлова будівля, торговельний павільйон з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , загальною площею 38 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майка 1266143, за ОСОБА_1 .
Із змісту листа управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 04.10.2023 № 36431/02.02.01-22/23-2 випливає, що рішенням Миколаївської міської ради від 14.09.2007 № 14/43 надано земельну ділянку площею 98 кв.м в оренду ОСОБА_1 для обслуговування торговельного павільйону та літнього майданчика по АДРЕСА_1 , без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Договір оренди землі від 06.12.2007 № 5326 (далі - Договір) діяв до 06.12.2012.
Умовами вказаного Договору передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного павільйону та літнього майданчика, без будівель, споруд та інших об`єктів, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно (п.п. 1.1, 2.2, 5.1 договору).
Сторонами у договорі погоджено, що у разі не продовження міською радою строку оренди землі, «Орендар» зобов`язаний демонтувати споруди та привести земельну ділянку у стан, придатний для використання за призначенням без відшкодування «Орендодавцем» втрат «Орендаря», у тому числі вартості майна (абз. «л» п. 9.4 договору).
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.06.2023 по справі №490/5470/20 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання договору оренди землі від 06.12.2007 № 5326 поновленим та укладеною додаткової угоди до договору оренди землі, відмовлено у повному обсязі.
Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 припинила свою підприємницьку діяльність 15.12.2014, номер запису: 25220060003027306, підстава: власне рішення.
Як вбачається з відповіді Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради від 29.09.2023 №35637/22.01-15/23-2 декларація про готовність до експлуатації об`єкта за адресою Миколаївська область, м.Миколаїв, просп. Героїв України, №  17, серед справ, переданих управлінням ДАБК у Миколаївській області до управління ДАБК Миколаївської міської ради, відсутні. До Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради станом на 29.09.2023, повідомлення на початок виконання будівельних робіт або заяви про дозвіл на виконання робіт за вищевказаною адресою також не надходили.
Доказів щодо реєстрації декларації за адресою: АДРЕСА_5 ОСОБА_3 матеріали справи не містять.
03.01.2007   ОСОБА_1 зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна (торговий павільйон з літнім майданчиком) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, при цьому після закінчення строку дії договору (06.12.2012), міською радою право оренди на розміщення тимчасової споруди, право користування земельною ділянкою комунальної форми власності для обслуговування торговельного павільйону та літнього майданчика по просп. Героїв України, поблизу житлового будинку №  17 загальною площею 98 кв.м. не надавалось.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Частиною першою статті 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю.
Земельна ділянка під спірним об`єктом нерухомості належить до комунальної власності Дніпровської міської ради.
Згідно із частиною другою, пунктом "д" частини третьої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом застосування передбачених законом способів.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої, пункту 7 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (ч.1).
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 Цивільного кодексу України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 Цивільного кодексу України).
Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам (частина перша статті 375 Цивільного кодексу України).
За змістом статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
При вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. При вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності в особи в силу закону права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування.
Правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 Цивільного кодексу України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва, тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Так, відповідно до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 Цивільного кодексу України).
За статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Згідно з п. 7 ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.
Закон України «Про благоустрій населених пунктів» визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.
За положеннями ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження правил благоустрою територій населених пунктів. До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.
Відповідно до ст. 12 Закон України «Про благоустрій населених пунктів» суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.
Згідно зі ст. 34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», правила благоустрою території населеного пункту - це нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту. Правила включають, зокрема, порядок здійснення благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою; порядок розміщення малих архітектурних форм; порядок здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів, інші вимоги, передбачені цим та іншими законами.
Частиною першою ст. 40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.
Згідно зі ст. 16 Закону «Про благоустрій населених пунктів», на об`єктах благоустрою забороняється, зокрема, самовільно встановлювати об`єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо.
Відповідно до положень ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.
Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (далі - Порядок).
Пунктами 2.1 - 2.3 Порядку визначено, що підставою для розміщення тимчасової споруди (далі ТС) є паспорт прив`язки ТС. Замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС. До заяви додаються: графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування ТС, виконані замовником у довільній формі на топографо-геодезичній основі М 1:500 кресленнями контурів ТС з прив`язкою до місцевості; реквізити замовника (найменування/прізвище, ім`я та по батькові (за наявності)/місцезнаходження ТС/контактна інформація) та напрям підприємницької діяльності. Цей перелік документів є вичерпним.
Відповідно до п. п. 2.29-2.30 Порядку у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу. Розміщення ТС самовільно забороняється. Аналогічні вимоги викладені у пункті 7.1 Порядку розміщення тимчасових споруд торгівельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності на території Новофедорівської сільської ради, затвердженого рішенням Новофедорівської сільської ради N 560 від 09.07.2014.
Зокрема, демонтажу підлягають незаконно встановлені ТС у разі: відсутності рішення (дозволу) сільської ради на розміщення ТС; відсутності паспорта прив`язки ТС; анулювання паспорта прив`язки ТС, закінчення терміну його дії або закінчення терміну дії документації щодо встановлення ТС, виданої до набрання чинності цим Порядком. Порядок дій сільської ради у разі виявлення незаконно встановлених ТС прописаний у п.п. 7.2. 7.9 вказаного Порядку від 09.07.2014.
Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Позивач вважає, що об`єкт нерухомого майна: нежитлова будівля, торговельний павільйон з літнім майданчиком збудова ОСОБА_1 без будь-яких прав на земельну ділянку площею 38 кв.м., без прав на забудову земельної ділянки комунальної власності та без будь-яких дозвільних документів.
Як зазначалося раніше та вбачається з відповіді Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради від 29.09.2023 №35637/22.01-15/23-2 декларація про готовність до експлуатації об`єкта за адресою АДРЕСА_5 , серед справ, переданих управлінням ДАБК у Миколаївській області до управління ДАБК Миколаївської міської ради, відсутні. До Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради станом на 29.09.2023, повідомлення на початок виконання будівельних робіт або заяви про дозвіл на виконання робіт за вищевказаною адресою також не надходили. Доказів щодо реєстрації декларації за адресою: АДРЕСА_5 ОСОБА_3 не подано.
          Крім того, сторонами не заперечується, що рішенням Миколаївської міської ради від 14.09.2007 № 14/43 надано земельну ділянку площею 98 кв.м в оренду ОСОБА_1 для обслуговування торговельного павільйону та літнього майданчика по АДРЕСА_1 , без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Договір оренди землі від 06.12.2007 № 5326 (далі -Договір) діяв до 06.12.2012.
Договором передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для обслуговування тимчасово розміщеного торговельного павільйону та літнього майданчика, без будівель, споруд та інших об`єктів, без права оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно (п.п. 1.1, 2.2, 5.1 договору).
Сторонами у договорі погоджено, що у разі не продовження міською радою строку оренди землі, «Орендар» зобов`язаний демонтувати споруди та привести земельну ділянку у стан, придатний для використання за призначенням без відшкодування «Орендодавцем» втрат «Орендаря», у тому числі вартості майна (абз. «л» п. 9.4 договору). Відтак, ОСОБА_1 укладаючи договір оренди земельної ділянки (20.11.2007) та маючи на той час вже зареєстроване право власності на нежитлову будівлю, як об`єкт нерухомості (03.01.2007), достеменно усвідомлювала, що земельна ділянка надавалася їй у користування під обслуговування тимчасово розміщеного торговельного павільйону та літнього майданчика. Натомість жодних заперечень стосовно умов договору оренди щодо тимчасового розміщення торговельного павільйону та зазначення в договорі про наявність на земельній ділянці будь-яких споруд та будівель – відповідач не висловлювала і погодилася з умовами договору повністю. 
Реєстрація права власності на належній ОСОБА_1 торговельний кіоск, розташований на земельній ділянці, яка не відводилася для забудови чи обслуговування об`єкту нерухомості, жодним чином не надає цьому об`єкту статусу збудованого.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.06.2023 по справі №490/5470/20 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання договору оренди землі від 06.12.2007 № 5326 поновленим та укладеною додаткової угоди до договору оренди землі, відмовлено у повному обсязі.
Згідно з ч.4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.
Таким чином, судовим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.06.2023 по справі №490/5470/20 встановлено відсутність підстав для поновлення Договору оренди землі, та як наслідок відсутність підстав користування відповідачем спірною земельною ділянкою.
          З огляду на вищевикладене, враховуючи наявні матеріали справи та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність на земельній ділянці самочинно збудованого об`єкту нерухомості.
          Посилання апелянта на те, що він лише придбав нерухомість у попереднього власника та не здійснював жодних дій з відповідним об`єктом судовою колегією не приймаються з огляду на наступне.
Так, у в постанові Верховного Суду від 21.092022 року у справі № 461/3490/18 зазначено, що належним відповідачем за вимогою про знесення самочинного будівництва є власник відповідної забудови на час розгляду цієї справи.
Зважаючи на вказане, позовні вимоги правомірно пред`явлені до ОСОБА_1 , як до кінцевого набувача об`єкту забудови.
Судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що  знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди.
Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.
З огляду на те, що самочинно побудоване нерухоме майно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою, суд вважає, що вимога Миколаївської міської ради про усунення перешкод у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою  шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво.
Відповідно до висновку Великої Палати у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України призводить до вирішення спору між особою – власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.
Відтак, належним способом захисту прав Миколаївської міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, а доводи апелянта в цій частині судовою колегією не приймаються.
З огляду на вищевикладене, враховуючи відсутність доказів надання земельної ділянки для будівництва, відсутність доказів реєстрації декларації та готовність спірного об`єкта до експлуатації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про усунення перешкод Миколаївській міській раді у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша - виражається в першому реченні першого абзацу цієї статті та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга - міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя - міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "Еаst/West Аllisance Limited" проти України" ("Еаst/West Аllisance Limited" v. Ukreinе, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
ЄСПЛ у рішенні "Брайловська проти України" (Braylovska v. Ukraine)     встановив, що відбулося "позбавлення майна" у розумінні другого речення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та зазначив, що, Суд має встановити, чи було оскаржуване позбавлення майна виправданим відповідно до цього положення. Суд наголосив, що для відповідності статті 1 Першого протоколу до Конвенції позбавлення майна має відповідати трьом умовам: воно має здійснюватися "на умовах, передбачених законом", що виключає будь-які свавільні дії національних органів влади, здійснюватись "в інтересах суспільства" та забезпечувати справедливий баланс між правами власника та інтересами суспільства (рішення ЄСПЛ у справі "Вістінш і Перепьолкінс проти Латвії" (Vistins and Perepjolkins v. Latvia)). Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції ("на умовах, передбачених законом") полягає у тому, що будь-яке втручання органів влади у мирне володіння майном має бути законним (рішення ЄСПЛ у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy)). Перш за все, це означає відповідність вимогам національного законодавства (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece)). Вона також посилається на якість відповідного закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy)).
Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5591/16 виснував, що право органу місцевого самоврядування, який діє в інтересах територіальної громади звільнити земельну ділянку від самочинно збудованих будівель з огляду на доведену незаконність і безпідставність набуття відповідачем права власності на ці будівлі становить пропорційне втручання у право власності відповідача з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.
За таких обставин, суд встановив, що порушення справедливого балансу інтересів позивача як власника земельної ділянки та відповідача немає, і захід втручання у право володіння відповідача шляхом повернення земельної ділянки у попередній стан, що існував до самочинного будівництва є пропорційним визначеній меті. 
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване  рішення  вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим, колегія суддів дійшла висновку про правомірність висновку, викладеного місцевим господарським судом у рішенні, яке переглядається в апеляційному порядку, а доводи апелянта, зазначені ним  в апеляційній скарзі є такими, що не спростовують висновків суду.
Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається  рішення,  в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення  суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове  рішення  повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є  рішення,  ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є  рішення,  ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 на рішення  Господарського суду Миколаївської області від 24.04.2024 по справі  №915/1659/23 задоволенню не підлягає, а  рішення  Господарського суду Миколаївської області від 24.04.2024 по справі  №915/1659/23 є законним та обґрунтованим, з огляду на що підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Господарського суду Миколаївської області від 24.04.2024 по справі  №915/1659/23 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.04.2024 по справі  №915/1659/23– залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 23.09.2024 року.

Головуюча суддя:                                                  Н.М. Принцевська

Судді:                                                                      Г.І. Діброва 

                                                                           А.І. Ярош