ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 серпня 2024 року
м. Київ
справа № 639/4938/18
провадження № 51-840 км 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 ,
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
в режимі відеоконференції:
потерпілого                                                 ОСОБА_8 ,
представника 
потерпілої ОСОБА_9                     ОСОБА_10 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , в його інтересах захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 квітня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року, та касаційну скаргу прокурора ОСОБА_11 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 12018220500001099 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 квітня 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
Вказаним вироком також вирішено питання щодо запобіжного заходу та долі речових доказів.
За вказаним вироком ОСОБА_6 13 червня 2018 року після 22:00, перебуваючи у стані викликаному вживанням наркотичних засобів, прийшов за місцем своєї реєстрації до квартири АДРЕСА_2 , де став ініціатором сімейної сварки зі своїми батьками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , в ході якої вимагав гроші у розмірі 10 000 доларів США, ключі від автомобіля «Деу Ланос», та висловлював погрози спалити квартиру, які ОСОБА_12 та ОСОБА_13 сприйняли як реальні, та, побоюючись за свою безпеку, були вимушені звернутися за до допомогою до інших осіб.
14 червня 2018 року приблизно о 01:00 на прохання ОСОБА_14 , який є старшим братом ОСОБА_6 , та за згодою батьків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , до квартири зайшли ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які прибули з метою заспокоїти ОСОБА_6 , який продовжував висловлювати погрози на адресу батьків, та без застосування фізичної сили й без будь-яких предметів увійшли до його кімнати, щоб припинити протиправні та агресивні дії ОСОБА_6 по відношенню до батьків.
У цей час, приблизно о 01:20, у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_15 , реалізуючи який, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи наслідки у виді смерті іншої людини та бажаючи їх настання, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, перебуваючи у положенні стоячи обличчям до ОСОБА_15 , утримуючи в руці розкладний ніж по типу «метелик», прицільно, умисно завдав йому один тичковий удар ножем у грудну клітку зліва, зануривши на всю довжину лезо ножа, після чого одразу вилучив лезо ножа з поворотом за годинниковою стрілкою, від чого ОСОБА_15 впав на диван.
У подальшому ОСОБА_6 , який впав на ОСОБА_15 зверху, та продовжуючи тримати у руці ніж, вдруге замахнувся, проте лезо ножа зконтактувало зі спинкою дивану, що призвело до поломки ножа, після чого ОСОБА_16 та ОСОБА_17 відтягнули ОСОБА_6 від ОСОБА_15 та утримували його до приїзду працівників поліції.
Спричинене ОСОБА_6 ОСОБА_15 поранення грудної клітки з пошкодженням серця призвело до тампонади серцевої сумки кров`ю, та стало причиною смерті ОСОБА_15 , яку констатовано працівниками бригади швидкої медичної допомоги приблизно о 02:00 14 червня 2018 року.
За встановлених фактичних обставин дії ОСОБА_6 судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року апеляційні скарги прокурора ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 квітня 2023 року - без змін.
Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати, а кримінальне провадження за його обвинуваченням закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що його винуватість базується на припущеннях, не доведена поза розумним сумнівом, а докази, на які посилається у вироку суд, штучно створені та не відповідають вимогам кримінального процесуального закону, містять багато нелогічних помилок.
Крім того, звертає увагу, що судовий розгляд проводився упереджено та з обвинувальним ухилом, судом задовольнялися клопотання виключно сторони обвинувачення, дослідження доказів відбувалося з порушеннями, оскільки прокурор лише надав два томи з доказами, які вибірково зачитував суд, сам судовий розгляд тривав досить тривалий час, а судові засідання без будь-якої мотивації проводилися у режимі відеоконференції під час проведення якої нічого не було чути.
Стосовно обставин справи не заперечує, що між ним та батьками дійсно був конфлікт, після чого його брат викликав трьох чоловіків, які мали помістити його до реабілітаційного центру, що вже відбувалося з ним у 2017 році. Вказані особи без його дозволу увірвалися до його кімнати, яку він не встиг закрити, були набагато більші за нього, у одного з них - у ОСОБА_17 , виглядали кайданки з кишені, та почали з усіх сторін наближатися до нього.
Оскільки він реально вважав, що його намагаються силоміць позбавити волі та помістити до реабілітаційного центру, він почав кричати, щоб вони не наближалися бо він буде захищатися, у зв`язку з чим взяв з дивану ніж. Проте ці три чоловіка притисли його до вікна, почали заламувати руки, завдавати ударів, чим спричинили йому легкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновком експерта.
В процесі боротьби ОСОБА_15 почав падати на диван та потягнув його за собою, та під час падіння, не маючи наміру спричиняти кому-небуть тілесні ушкодження, він завдав останньому ножового поранення у грудну клітку, після чого ОСОБА_16 та ОСОБА_17 заламали йому руки, вдягли кайданки та зробили ін`єкцію, щоб у подальшому звинуватити у вживанні наркотичних засобів.
Про факт намагання примусово доставити його до реабілітаційного центру свідчить і перебування на місці події ОСОБА_18 (директор реабілітаційного центру), який вказав зняти кайданки, оскільки скоро прибудуть працівники поліції.
Усі обставини у їх сукупності вказують, що в його діях є ознаки необхідної оборони, що не було враховано судом першої інстанції, який під час судового розгляду так і не встановив мотиву та мети вбивства, проігнорував твердження сторони захисту про суттєві відмінності у показаннях потерпілих на досудовому розслідуванні та в суді, а також непослідовні та неправдиві показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .
Звертає увагу, що відповідно до висновку експертизи у нього під нігтями не було виявлено слідів крові, такі сліди крові відсутні і на місці події, на дивані, на порізі спинки дивану, хоча кров виявлена як на лезі так і на ручці ножа, та відповідно до обвинувачення після удару в серце ОСОБА_15 він витягнув ніж та одразу влучив у спинку дивану.
Про зазначені вище обставини, а також про численні порушення, допущені судом першої інстанції, він вказував у своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду, проте апеляційний суд не звернув на них увагу, та залишив без зміни незаконний вирок суду.
Стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили грубі порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильно застосовували закон України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим визнали його винуватим за злочин, якого він не вчиняв.
Водночас вказує, що він є законослухняним громадянином, раніше не притягувався до відповідальності за порушення закону, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, батьків пенсіонерів, малолітню дитину з інвалідністю, мати якої (колишня дружина) також особа з інвалідністю, а тому вони потребують додаткового піклування та його допомоги.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , так само як і засуджений, ставить питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, а кримінальне провадження просить закрити.
Зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій було допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, а також неправильно застосовано матеріальний закон. Вказує, що більшість судових засідань без належної мотивації суду проведено в режимі відеоконференції, під час яких майже нічого не було чути, чим порушено право обвинуваченого на захист, оскільки сторона захисту наполягала на його доставці до зали судового засідання.
Дослідження доказів відбувалося з порушенням вимог процесуального закону, оскільки прокурор не акцентував увагу на конкретних доказах, а лише передав суду два томи досудового розслідування, які суд, перебираючи на себе функції обвинувачення, оголосив у судовому засіданні, речові докази взагалі не дослідив, що вказує про дисбаланс рівноваги сторін кримінального провадження.
Зазначає, що з порушенням досліджено також висновок судово-медичної експертизи № 021-2-2022 від 26 липня 2022 року, оскільки оголошено лише резолютивну його частину, а не весь текст, та головуючим у справі, а не прокурором. Також вважає, що судом безпідставно вказано про стягнення витрат за проведення цієї експертизи з потерпілої сторони, оскільки це суперечить вимогам процесуального закону.
На думку захисника, під час розгляду справи по суті місцевий суд допустив упередженість та несправедливість, не надав належної оцінки доказам з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, протягом тривалого розгляду справи не з`ясував всіх обставин інкримінованого злочину, а висновки, викладені у вироку, ґрунтуються на припущеннях.
Зокрема, судом не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_6 , як власник частини майна (квартири) під час конфлікту вимагав від батьків викупу своєї частки для того щоб влаштувати своє життя. Судом проігноровано показання обвинуваченого про те, що за вказівкою старшого брата його примусово та шляхом обману у 2017 році вже забирали з власної квартири до реабілітаційного центру, директором якого був і є ОСОБА_18 , де фактично лікування не проводили, а лише утримували два тижні проти його волі. Крім того, судом не взято до уваги показання обвинуваченого про заборгованості по кредитним договорам, що в сукупності свідчить, що ОСОБА_6 небезпідставно побоювався переслідування, а тому часто закривався із середини своєї кімнати.
Саме після повідомлення його співмешканки ОСОБА_19 про те, що його знову будуть намагатися помістити до реабілітаційного центру, ОСОБА_6 спочатку викликав поліцію, потім, прийшовши додому та побачивши, що в квартирі крім батьків нікого немає, скасував виклик. У подальшому, коли троє чоловіків зайшли до кімнати без його запрошення у нічний час без будь-яких повноважень, яких він раніше ніколи не бачив, усвідомлюючи, що його намагаються знову незаконно позбавити волі, він кричав, щоб вони не чіпали його, інакше він буде захищати себе, для цього й взяв з дивану ніж. Однак, ці чоловіки нічого не пояснюючи, почали до нього швидко наближатися, схопили за руки, почали заламувати їх, у цей час ОСОБА_15 почав падати, потягнув ОСОБА_6 за собою, у результаті чого той впав та завдав удару ОСОБА_15 у грудну клітку ножем, який утримував у руці.
Опираючись на вказані обставини, які підтверджуються матеріалами кримінального провадження, сторона захисту стверджує про відсутність у діях ОСОБА_6 будь-якого складу злочину, тим більше вбивства, оскільки обвинувачений діяв у межах необхідної оборони.
Вважає, що переглядаючи вирок, суд апеляційної інстанції на вказані обставини уваги не звернув, не перевірив доводи сторони захисту про неправдивість показань свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів досліджених судом неповно та з порушеннями, фактично переписав вирок суду першої інстанції, а своїх висновків у порушення ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) належним чином не мотивував.
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_11 , не оспорюючи висновків судів про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Обґрунтовуючи свою вимоги, вказує, що призначаючи ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК, місцевий суд не у повному обсязі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є особливо тяжким, та його наслідки - смерть іншої людини, що є невідворотними для потерпілих, які не пробачили засудженого та наполягали на суворому покаранні.
Крім того, судом не взято до уваги конкретні обставини справи, поведінку ОСОБА_6 до та після вчинення злочину, невизнання вини, навіть за наявності сукупності доказів, його вік, стан здоров`я, відсутність утриманців та місця роботи, посередні характеристики, вчинення злочину у стані наркотичного сп`яніння.
Також звертає увагу, що під час судового розгляду сторона захисту чотири рази висувала абсолютно різні, протилежні та суперечливі версії досліджуваних подій, путалася у показаннях та обставинах, які підлягали доказуванню.
Здійснюючи перевірку вироку суду в порядку апеляційної процедури, апеляційний суд не взяв до уваги доводи сторони обвинувачення в частині призначення ОСОБА_6 явно несправедливого покарання, при цьому свого рішення, як того вимагають положення ст. 419 КПК, належним чином не мотивував, що є підставою для скасування ухвали апеляційного суду.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 вказує, що ОСОБА_6 раніше лікувався від наркотичної залежності, неодноразово погрожував батькам, щиро не розкаявся, вчинив умисне вбивство за наявності обставини, яка обтяжує покарання, а саме у стані наркотичного сп`яніння, обставин, які пом`якшують покарання, не встановлено, а тому у суду були всі підстави призначити йому максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 115 КК, у виді позбавлення волі на строк 15 років.
У зв`язку з чим просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Від інших учасників судового провадження заперечень на зазначені вище касаційні скарги не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали подані ними касаційні скарги, просили їх задовольнити, скасувати оскаржувані судові рішення, а кримінальне провадження закрити, при цьому заперечували щодо задоволення касаційних скарг прокурора та потерпілого.
Потерпілий ОСОБА_8 , а також представник потерпілої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 підтримали касаційні скарги прокурора та потерпілого, просили їх задовольнити, та заперечували щодо задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника.
Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора, частково підтримав касаційну скаргу потерпілого, просив ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, водночас заперечив щодо задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника, вказавши про їх необґрунтованість.
Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 так само як і в його інтересах захисник ОСОБА_7 вказують про безпідставність висновків судів про наявність у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, оскільки останній діяв в межах необхідної оборони, що свідчить про незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, а тому просять їх скасувати, а кримінальне провадження закрити.
Поряд з цим, обґрунтовуючи наведені доводи, засуджений та захисник у касаційних скаргах оспорюють відповідність висновків суду, що викладені у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, з огляду на те, що судами неправильно оцінено показання обвинуваченого та свідків, неправильно оцінено сукупність доказів, які вказують про інший розвиток подій, порівняно з тим, який викладений у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.
Тобто зі змісту касаційних скарг сторони захисту вбачається, що, не погоджуючись з вироком та ухвалою, засуджений та його захисник фактично вказують про однобічність та неповноту судового розгляду, оспорюючи відповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам, просять дослідженим доказам, зокрема, показанням свідків, дати іншу оцінку, ніж ту, яку місцевий та апеляційний суди надали під час розгляду кримінального провадження.
Однак такі доводи засудженого та захисника не можуть бути предметом касаційного розгляду, оскільки відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції позбавлений можливості здійснювати оцінку здобутих судами першої та апеляційної інстанцій доказів, вирішувати питання про їх достовірність, встановлювати інші фактичні обставини справи, ніж ті, які викладені в судових рішеннях.
З огляду на процесуальні повноваження суду касаційної інстанції, який є судом права, а не факту, під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами та доказовою базою, які встановлені судами попередніх інстанцій, та зобов`язаний перевіряти правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.
Що стосується доводів засудженого та його захисника про те, що винуватість базується на припущеннях, не доведена поза розумним сумнівом, а докази, на які посилається у вироку суд, штучно створені та не відповідають вимогам кримінального процесуального закону, містять багато нелогічних помилок, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень, під час розгляду кримінального провадження ОСОБА_6 свою винуватість не визнав, при цьому підтвердив перебування у квартирі АДРЕСА_2 , не заперечив, що до його кімнати зайшли ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , яких раніше він ніколи не бачив, а також не заперечував що тримав у руках ніж, однак вказав, що дістав його з кишені виключно для самооборони від невідомих чоловіків, а удар ОСОБА_15 був заподіяний випадково під час боротьби та падіння.
Однак, суд першої інстанції у вироку зазначив, що сукупність встановлених під час судового розгляду обставин виключає існування іншої версії подій, ніж та, яка викладена в обвинувальному акті, і не встановив обставин, які б підтверджували версію сторони захисту, що дії ОСОБА_6 були обумовлені необхідною обороною.
Так, згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Як убачається з вироку, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
Такі висновки суд зробив на підставі показань потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_19 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 .
Як викладено у вироку суду, потерпілий ОСОБА_8 надав показання, що за декілька років до цього його син ОСОБА_15 добровільно проходив реабілітацію від наркотичної залежності у реабілітаційному центрі «Матері проти наркотиків», та після лікування залишився волонтером, допомагав у здійсненні господарської діяльності центру. 13 червня 2018 року син розповідав, що на прохання керівництва центру має поїхати та заспокоїти родича, який веде себе неадекватно, бігає по квартирі та погрожує батькам. На наступний день йому зателефонувала ОСОБА_26 та повідомила, що сина вбили.
Потерпіла ОСОБА_9 під час її допиту підтвердила показання потерпілого ОСОБА_8 , та пояснила, що 13 червня 2018 року о 21:00 її чоловік ОСОБА_15 забрав її з роботи, після чого розповів, що керівник реабілітаційного центру «Матері проти наркотиків» ОСОБА_14 просить поговорити з його меншим братом, який веде себе неадекватно та погрожує батькам. Чоловік поїхав, а вранці наступного дня від ОСОБА_8 дізналася, що її чоловік вночі загинув.
Згідно з вироком, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 (батьки засудженого) підтвердили наявність конфлікту зі своїм сином ОСОБА_6 , який через вживання наркотичних засобів вів себе агресивно, погрожував їм спалити квартиру, вимагав гроші, а також підтвердили, що, побоюючись ОСОБА_6 , просили старшого сина - свідка ОСОБА_14 допомогти заспокоїти ОСОБА_6 . Коли на прохання старшого сина ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_15 прибули до квартири, ОСОБА_13 та ОСОБА_12 впустили їх в середину, щоб вони поговорили та заспокоїли ОСОБА_6 та вмовили поїхати до реабілітаційного центру щоб пройти курс лікування та реабілітації від наркотичної залежності. Увійшовши до кімнати молодшого сина, останній почав кричати та виганяти ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , почалася штовханина та вони чули звуки боротьби. Зайшовши в кімнату, побачили, що всі четверо лежать на дивані, знизу ОСОБА_15 , у якого було поранення грудної клітки, зверху ОСОБА_6 , а потім ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які тримали ОСОБА_6 за руки. Після чого ОСОБА_17 викликав швидку допомогу, а ОСОБА_6 утримували у лежачому положенні на підлозі.
Відповідно до показань свідка ОСОБА_14 , викладених у мотивувальній частині вироку, 13 червня 2018 року йому зателефонували батьки та попросили про допомогу - заспокоїти молодшого сина ОСОБА_6 , який перебував у неадекватному стані, влаштував сварку, вимагає гроші та погрожує підпалити квартиру, які вони сприймали як реальні. У зв`язку з чим він звернувся за допомогою до свого знайомого ОСОБА_18 , а також зателефонував своїм знайомим ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , яких попросив поговорити з ОСОБА_6 , вмовити пройти лікування від наркоманії, однак про примусове поміщення останнього до реабілітаційного центру не йшлося. Через деякий час йому зателефонував ОСОБА_17 та повідомив, що ОСОБА_6 ножем зарізав ОСОБА_15 .
Показання свідка ОСОБА_14 , як вбачається зі змісту вироку, підтримав свідок ОСОБА_18 , який вказав, що до нього звернувся ОСОБА_14 з приводу проходження реабілітації його брата ОСОБА_6 , який мав залежність через вживання наркотичних засобів, та раніше добровільно проходив реабілітацію у центрі «Маяк здоров`я». При цьому ОСОБА_14 попросив його приїхати та поспілкуватись з молодшим братом, враховуючи, що в квартирі перебувають батьки, які налякані через неадекватну поведінку ОСОБА_6 . Приїхавши на місце, зайшов до квартири, побачив на підлозі ОСОБА_6 з яким боровся ОСОБА_16 , в кімнаті лежав ОСОБА_15 з пораненням грудної клітки, над ним стояв ОСОБА_17 , після чого він сказав викликати швидку допомогу та покинув приміщення квартири.
До того ж, як вказав у вироку суд, під час допиту в ході судового розгляду свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 надали показання, які узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , що вони на прохання ОСОБА_14 прибули разом з ОСОБА_15 до квартири за місцем проживання ОСОБА_6 , для того щоб поговорити з останнім, який вів себе неадекватно та дуже агресивно. ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , які були дуже налякані, запросили їх до квартири, вони зайшли в кімнату до ОСОБА_6 , та просили його заспокоїтись, не застосовуючи будь-якої фізичної сили, на що останній кричав, сказав їм вийти з квартири та дістав з кишені ніж, яким завдав ОСОБА_15 удар в грудну клітку, після чого вони всі впали на диван, скрутили ОСОБА_6 , та викликали швидку допомогу.
Під час проведення слідчих експериментів, протоколи та відеозаписи яких були предметом дослідження суду першої інстанції, ОСОБА_6 (протокол від 16 липня 2018 року), свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (протоколи від 20 липня 2018 року), кожен окремо підтвердили та на місці розповіли й показали про обставини події, яка мала місце 13 червня 2018 року, та зазначені у цих протоколах обставини узгоджуються з наданими обвинуваченим та свідками показаннями, наданими безпосередньо під час судового розгляду.
Крім того, відповідно до мотивувальної частини вироку свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 (інспектори УПП НП у Харківській області), вказали, що прибули на виклик на вул. Пермську у м. Харкові, зайшовши до квартири побачили, що на підлозі лежить ОСОБА_6 , якого утримують два чоловіка, далі в кімнаті лежить ОСОБА_15 , якому надавали допомогу працівники швидкої допомоги. Зі слів присутніх стало відомо, що ОСОБА_6 завдав ОСОБА_15 ножового поранення, батьки сказали, що самостійно впустили інших чоловіків до квартири. ОСОБА_6 було затримано до приїзду слідчо-оперативної групи, застосовано кайданки. Коли лікарі констатували смерть ОСОБА_15 від поранення, ОСОБА_6 був доставлений до відділення поліції.
Свідок ОСОБА_22 , відповідно до вироку, надала показання, що прибула у складі бригади швидкої медичної допомоги на виклик на АДРЕСА_3 , де у квартирі на підлозі лежав молодий чоловік з ножовим пораненням грудей. Бригада розпочала здійснювати реанімаційні заходи, однак у підсумку було констатовано смерть чоловіка. На місце пригоди прибули працівники поліції.
Як вказано у вироку, свідок ОСОБА_23 (мешканець будинку) надав показання, що влітку 2018 року чув шум та гучні розмови з квартири розташованої поверхом вище, та його працівники поліції запросили бути понятим. Під час огляду було виявлено труп чоловіка, вилучено лезо поломаного ножа, всі речі в подальшому були упаковані.
Допитана під час судового розгляду свідок ОСОБА_19 , показання якої викладені у мотивувальній частині вироку, пояснила, що проживала цивільним шлюбом разом з ОСОБА_6 Підтвердила, що у 2017 році до них у квартиру зайшли невідомі особи, які примусово забрали ОСОБА_6 до реабілітаційного центру, якого пізніше звідти забрали батьки. Їй повідомляли батьки ОСОБА_6 , що хочуть вмовити останнього пройти курс лікування від наркозалежності, однак вона вважає, що ОСОБА_6 не є наркозалежною особою, та вона не бачила, щоб він вживав наркотики. У червні 2018 року ОСОБА_6 приїхав до батьків забрати речі та залишився там ночувати. Пізніше їй зателефонували батьки ОСОБА_6 , які розповіли, що між ними виникла сварка, приїхали хлопці, знайомі ОСОБА_14 , та під час сварки одномуу з хлопців спричинено ножове поранення.
Крім того, як вбачається з вироку, під час допиту свідок ОСОБА_24 розповіла, що добровільно проходила реабілітацію у реабілітаційному центрі «Матері проти наркотиків», де ОСОБА_15 та ОСОБА_17 були волонтерами, а також проходив реабілітацію ОСОБА_16 Скарг чи конфліктів щодо незаконного утримання чи застосування фізичного насильства не було. Свідок ОСОБА_25 навпаки, надав показання, що ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , застосувавши фізичну силу, примусового доставили його до реабілітаційного центру, а також доставляли інших наркозалежних осіб. 13 червня 2018 року ОСОБА_15 та ОСОБА_17 мали доставити іншого чоловіка до реабілітаційного центру, запропонували йому поїхати разом з ним, однак він відмовився, а тому замість нього поїхав ОСОБА_16 . Наступного дня йому стало відомо, що ОСОБА_15 помер від ножового поранення.
Також судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_27 , який проживає в квартирі АДРЕСА_4 , проте 13 червня 2018 року шуму від сусідів він не чув, про обставини справи нічого не знає.
Водночас, під час судового розгляду прокурор відмовився від допиту у якості свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_26 , ОСОБА_33 , оскільки вони не були очевидцями події, а тому не можуть надати показання, які мають значення для розгляду кримінального провадження.
Місцевим судом, окрім іншого, досліджено як докази винуватості ОСОБА_6 у вчиненні умисного вбивства:
-       протокол огляду місця події від 14 червня 2018 року, проведеного на підставі письмового дозволу ОСОБА_13 , а також ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 червня 2018 року, в ході якого виявлено труп ОСОБА_15 , описано обстановку в квартирі, вилучено клинок та рукоятку ножа, вилучено змиви з речовиною бурого кольору, футболку чоловічу та інші речі;
-       протокол затримання ОСОБА_6 о 01:29 14 червня 2018 року;
-       висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_15 № 10-12/1737-ДМ/18 від 26 липня 2018 року;
-       протокол огляду предметів від 06 серпня 2018 року, відповідно до якого предметом огляду були речі загиблого ОСОБА_15 ;
-       висновок судово-медичної експертизи № 17-257-МК/18 від 23 серпня 2018 року щодо виявлених пошкоджень на сорочці ОСОБА_15 відповідає локалізації пораненню на його тілі;
-       висновки експертиз № 14/1328-ДМ/18 від 05 липня 2018 року, № 14/1329-ДМ/18 від 05 липня 2018 року, 14/1330-ДМ/18 від 07 липня 2018 року, відповідно до яких на рушнику, на фрагменті марлевого бинту зі змивом з підлоги, на футболці чоловічій, вилучених під час огляду місця події виявлено кров людини, походження якої від ОСОБА_15 не виключається;
-       висновок експерта № 15/606-ДМ/2018 від 12 липня 2018 року, відповідно до якого на клинку та рукоятці ножа, вилученого під час огляду місця події, виявлено кров людини, яка може походити у тому числі й від потерпілого;
-       інформацію про зв`язок кінцевих обладнань споживачів телекомунікаційних послуг, яка була отримана від операторів мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» та ПрАТ «Київстар» на підставі ухвал слідчих суддів Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 серпня 2018 року та 08 серпня 2018 року;
-       висновок комісійної судово-медичної експертизи № 08-306/2020 від 09 лютого 2021 року;
-       висновок судово-психіатричної експертизи № 626 від 15 серпня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_6 перебував у стані гострої неускладненої наркотичної інтоксикації, страждає на хронічне психічне захворювання у формі синдрому залежності внаслідок вживання опіоїдів, усвідомлював та усвідомлює свої дії та може керувати ними, примусових заходів медичного характеру не потребує.
Зазначені докази місцевий суд визнав належними та допустимими, оскільки вони містять об`єктивні фактичні дані, які є предметом доказування у цьому кримінальному провадженні.
На підставі аналізу сукупності досліджених доказів, показань свідків, місцевий суд критично оцінив версію сторони захисту та показання ОСОБА_6 про те, що колото-різане поранення було спричинене внаслідок його падіння з ножем у лівій руці на потерпілого ОСОБА_8 , оскільки така версія спростовується висновком комісійної судово-медичної експертизи № 08-306/2020 від 09 лютого 2021 року, відповідно до якого всі складові способу та механізму заподіяння ушкодження (траєкторія та локалізація удару, кут входження клинка, рука у якій тримав ніж) за обставин зазначених ОСОБА_6 не відповідають, а отже, суперечать наявним судово-медичним даним.
З огляду на це місцевий суд встановив, що у момент заподіяння удару ОСОБА_6 та ОСОБА_15 знаходилися обличчям до обличчя один одному, ОСОБА_6 завдав один тичковий удар ножем, який тримав у правій руці (клинком вперед, лезо ліворуч, обух праворуч), при цьому тулуб ОСОБА_15 був нахилений вперед під кутом приблизно 45 градусів.
Крім того, судом першої інстанції перевірено версію сторони захисту про те, що ОСОБА_6 намагалися примусово помістити до реабілітаційного центру шляхом застосування фізичної сили та кайданок, однак відхилив таку версію через те, що вона спростовуються показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 .
Також місцевий суд не погодився з твердженнями сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не перебував у стані наркотичного сп`яніння, а ін`єкцію йому зробив свідок ОСОБА_18 , оскільки такі твердження не узгоджуються з показаннями наведених вище свідків, які, будучи попередженими про кримінальну відповідальність, не підтвердили таку версію сторони захисту.
Отже, на підставі досліджених доказів у їх сукупності, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_15 знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження за його обвинуваченням.
Таким чином, колегія суддів уважає, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.
У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК.
В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
При цьому колегія суддів не бере до уваги доводи засудженого про те, що судом не було встановлено мотиву та мети, якими він керувався, вчиняючи вбивство  ОСОБА_15 .
З мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень вбачається, що відповідно до встановлених судами обох інстанцій фактичних обставин, мотивом для вбивства ОСОБА_15 були неприязні відносини, які раптово виникли під час того, як останній разом з ОСОБА_16 та ОСОБА_17 зайшли до кімнати та почали наближатися до нього. Метою ж, відповідно до змісту рішень, був опір цим особам, у зв`язку з чим ОСОБА_6 і дістав ніж та почав погрожувати ним. Наведене не заперечував і сам ОСОБА_6 , однак вказував про те, що ножове поранення заподіяв випадково, обороняючись.
Що стосується доводів касаційних скарг засудженого та захисника про те, що ОСОБА_6 діяв у цілях самооборони, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Як визначено ч. 1 ст. 37 КК уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.
Стан необхідної оборони існує лише протягом суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію дій особи, пов`язаної із перебуванням особи в стані необхідної чи уявної оборони, або відсутності таких, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
За встановлених місцевим судом фактичних обставин ОСОБА_6 , перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 , став ініціатором сварки з батьками під час якої вимагав гроші та висловлював погрози спалити квартиру, які батьки сприймали реально. Внаслідок таких агресивних дій ОСОБА_6 . батьки, побоюючись за свою безпеку та безпеку свого майна, вимушені були звернутися за допомогою до свого старшого сина ОСОБА_14 .
Надалі на прохання ОСОБА_14 до квартири прибули ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 з метою поспілкуватися з ОСОБА_6 та вмовити його пройти лікування від наркотичної залежності у реабілітаційному центрі.
Після чого з дозволу батьків ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 пройшли до квартири, однак ОСОБА_6 , не звертаючи уваги на прохання батьків та цих осіб заспокоїтися, продовжуючи свої агресивні дії, взяв у руки ніж, розклав його, та погрожуючи його застосуванням, почав ним розмахувати.
У подальшому ОСОБА_6 , діючи умисно, протиправно, перебуваючи у положенні стоячи обличчям до ОСОБА_34 утримуючи у руці ніж, прицільно завдав один удар у грудну клітку ОСОБА_15 , зануривши на всю довжину лезо ножа, після чого одразу вилучив лезо, від чого ОСОБА_15 впав на диван. ОСОБА_6 , який впав на ОСОБА_15 зверху, та продовжуючи тримати у руці ніж, вдруге замахнувся, проте лезо ножа зконтактувало зі спинкою дивану, що призвело до поломки ножа, після чого ОСОБА_16 та ОСОБА_17 відтягнули ОСОБА_6 .
Водночас, судом першої інстанції не встановлено порушення законності проникнення до житла  ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , у зв`язку з чим місцевий суд спростував позицію сторони захисту в частині того, що ОСОБА_6 здійснював захист проти незаконного посягання особистого простору (власної кімнати).
Касаційні скарги не містять переконливих доводів на спростування наведених вище висновків суду першої інстанції, а також таких обставин не встановлено і під час касаційного розгляду.
За викладених місцевим судом у вироку фактичних обставин справи кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК, а саме як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, є правильною.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи засудженого та його захисника про його непричетність до вчинення убивства, а також, що стороною обвинувачення не надано доказів його винуватості, суперечать змісту мотивувальної частини цього вироку, а тому такі доводи є безпідставними.
Не бере до уваги колегія суддів і доводи сторони захисту про те, що під нігтями ОСОБА_6 не було виявлено слідів крові, такі сліди крові відсутні і на місці події, на дивані, на порізі на спинці дивану, хоча кров виявлена як на лезі так і на ручці ножа.
Висновок суду про доведеність винуватості ґрунтується не лише на одному доказі (як то висновок судово-медичної експертизи), який може мати лише фрагменти обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а на сукупності доказів, які суд оцінює та досліджує у їх взаємозв`язку для встановлення істини у справі з обґрунтуванням належності та допустимості цих доказів або ж навпаки.
Стосовно доводів засудженого та захисника про те, що прокурор лише надав два томи з доказами, які вибірково зачитував суд, з порушенням досліджено також висновок судово-медичної експертизи, оскільки оголошено лише резолютивну його частину, а не весь текст, та головуючим у справі, а не прокурором, то такі обставини не є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які можуть впливати на законність та обґрунтованість судового рішення, а тому не можуть слугувати підставою для його скасування або ж зміни.
Більше того, у касаційних скаргах засудженим і захисником не вказано, яким чином наведені обставини позбавили сторону захисту можливості, або ж перешкодили реалізувати своє право на дослідження вказаних доказів, або висловити свої доводи на предмет їх недопустимості чи неналежності на підставі змагальності та рівності сторін.
З цих же підстав колегія судів не бере до уваги доводи сторони захисту про те, що судовий розгляд тривав значний час, а судові засідання без будь-якої мотивації проводилися у режимі відеоконференція під час проведення якої нічого не було чути, оскільки касаційні скарги не містять аргументованих тверджень, які конкретно судові засідання проведені у режимі відеоконференції з неналежним зв`язком, та які саме процесуальні дії були під час таких судових засідань вчинені, та як ці обставин вплинули на здатність сторони захисту обстоювати свою позицію захисту, заявляти клопотання, надавати докази, тощо.
Крім того, безпідставними колегія суддів вважає доводи захисника про те, що судом не досліджувалися речові докази, оскільки такі твердження спростовуються як змістом вироку суду першої інстанції (абзаци 3 та 4 аркушу 20 вироку), а також журналом судового засідання від 02 червня 2021 року.
З поміж іншого у касаційній скарзі захисник звертає увагу, що місцевим судом безпідставно вказано про стягнення витрат за проведення цієї експертизи з потерпілої сторони, оскільки це суперечить вимогам процесуального закону.
Однак такі доводи є необґрунтованими, враховуючи, що відповідно до мотивувальної та резолютивної частини вироку судом взагалі не вирішувалося питання про понесені процесуальні витрати.
Перевіряючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, у тому числі й за апеляційними скаргами сторони захисту, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні умисного вбивства.
Крім того, апеляційний суд перевірив доводи сторони захисту щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 , а у мотивувальній частині ухвали вказав, що сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить про те, що поведінка ОСОБА_6 , механізм, характер, спосіб, та локалізація тілесного ушкодження, безумовно вказують на спрямованість дій саме на позбавлення життя ОСОБА_15 , що дає обґрунтовані підстави для кваліфікації дій ОСОБА_6 саме за ст. 115 КК, а тому не встановив підстав вважати, що дії ОСОБА_6 носили випадковий характер, чи характер оборони (необхідної, уявної, чи їх перевищення) від протиправного посягання.
Таким чином, за результатом перевірки оскаржуваних судових рішень колегією суддів не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого саме ч. 1 ст. 115 КК, оскільки, з огляду на вимоги статей 370, 374 КПК такі висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджуються доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК, зміст яких детально наведено у мотивувальних частинах вироку та ухвали.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи сторони захисту про те, що апеляційний суд порушив вимоги ст. 404 КПК та необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів у справі.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з тим у випадку, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку та обсязі, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Відмовляючи в задоволенні клопотання сторони захисту, апеляційний суд виходив із того, що всі докази у кримінальному провадженні були предметом дослідження суду першої інстанції, а сторона захисту не навела передбачених процесуальним законом підстав для повторного дослідження доказів, а тому дійшов висновку про необґрунтованість відповідного клопотання.
Колегія суддів погоджується з такою позицією апеляційного суду та вважає, що суд апеляційної інстанції вимог процесуального закону не порушив, оскільки сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати такі докази, якщо сторона кримінального провадження не обґрунтує необхідності їх повторного дослідження саме з підстав, що передбачені вимогами ч. 3 ст. 404 КПК.
Також колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту про те, що суд апеляційної інстанції не усунув грубі порушення процесуального закону, допущені місцевим судом, а свого рішення належним чином не мотивував.
Під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 за апеляційними скаргами як захисника так і засудженого ОСОБА_6 , перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх, дав на всі доводи відповіді, зазначивши в ухвалі обґрунтування своїх висновків.
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що письмові докази, показання обвинуваченого, потерпілих та свідків, а також встановлені місцевим судом обставини, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду.
При цьому апеляційний суд не встановив порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених місцевим судом доказів, як і не встановив підстав для визнання таких доказів недопустимими чи неналежними.
На переконання колегії суддів, ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, а тому не вбачає підстав для її скасування чи зміни.
Крім того, як вбачається з доводів касаційних скарг прокурора та потерпілого, вони вказують про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість.
Про те, що під час призначення покарання суди належним чином не врахували його особу, та не взяли до уваги ряд обставин, які впливають на покарання, вказує у своїй скарзі і засуджений ОСОБА_6 .
Зокрема, прокурор та потерпілий вважають, що судами не у повному обсязі враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, не взято до уваги конкретні обставини справи, поведінку ОСОБА_6 до та після вчинення злочину, невизнання вини, його вік, стан здоров`я, відсутність утриманців та місця роботи, посередні характеристики, вчинення злочину у стані наркотичного сп`яніння.
Водночас, засуджений стверджує, що він є законослухняним громадянином, раніше не притягувався до відповідальності за порушення закону, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, батьків пенсіонерів, малолітню дитину з інвалідністю, мати якої (колишня дружина) також особа з інвалідністю, а тому вони потребують додаткового піклування та його допомоги.
Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Як убачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_6 , місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_6 вчинив особливо тяжкий злочин, раніше несудимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, розлучений, має на утриманні неповнолітню доньку, має постійне місце проживання.
Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 , судом визнано вчинення злочину особою, яка перебуває у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів. Обставин, які б пом`якшували покарання, в ході судового розгляду не встановлено.
Надавши аналіз наведеним обставинам в їх сукупності, а також врахувавши позицію потерпілого, який наполягав на найсуворішому покаранні, місцевий суд, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, та призначив покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 13 років.
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що призначене засудженому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК, відповідає основній його меті як заходу примусу.
Таким чином, з урахуванням усіх зазначених обставин в їх сукупності, не вбачається підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його м`якість, або ж суворість, як про це просять прокурор, потерпілий, та засуджений, а тому їхні касаційні скарги задоволенню не підлягають.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено, а призначене судом покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги засудженого, його захисника, прокурора та потерпілого залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , в його інтересах захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 квітня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                              ОСОБА_3