КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12690/2024
Справа № 755/6908/24
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем   України
 
04 липня 2024 року                                                                                    
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач),  Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Савлук Т.В. в м. Київ 01 травня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_3 ,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
В квітні 2024 року ОСОБА_1   звернулася до суду із даною заявою, просила видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_3 аліменти на її користь на утримання в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Заяву мотивувала тим, що 13 листопада 2008 року її батьком ОСОБА_3 та матір`ю ОСОБА_4 було укладено шлюб, актовий запис № 2138, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася заявник ОСОБА_1 , в березні 2012 року шлюб розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 її мати ОСОБА_4 , яка після повторної реєстрації шлюбу змінювала прізвище на ОСОБА_4 , померла. Наказом № 22 від 30 серпня 2022 року Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації її тимчасово влаштовано в сім`ю ОСОБА_6 , де вона проживає по теперішній час. Після розірвання шлюбу її батько ОСОБА_3 будь-якого інтересу до її потреб як доньки не проявляв, фінансово не допомагав, кошти на утримання не сплачував, а після смерті ОСОБА_7 продовжує ігнорувати свій обов`язок щодо забезпечення своєї неповнолітньої дитини, незважаючи на її неодноразові вимоги, направлені шляхом відправлення повідомлень на Viber.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року у видачі судового наказу відмовлено.
 
Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року та направити справу для розгляду для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що судом першої інстанції проігноровано положення ч. 2 ст. 47 ЦПК України щодо особистого здійснення цивільних процесуальних прав неповнолітніми особами віком від 14 до 18 років у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом; ч. 1 ст. 18 СК України, згідно якої кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу; ч. 4 ст. 152 СК України про те, що дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо досягла 14 років. Відтак, ОСОБА_1 , якій на дату звернення до суду із заявою про видачу судового наказу виповнилося 14 років, мала право подавати таку заяву особисто, що узгоджується з позицією Верховного Суду в постанові від 23 серпня 2023 року в справі № 707/1319/22.
Наводила зміст ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України; ч. 1, 2 ст. 27, ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», згідно яких в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; ст. 141, 179 СК України, згідно яких мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, і що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини, яка має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до ЦК України.
Пояснювала, що оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 мати дитини померла, а батько свідомо ігнорує виконання своїх батьківських обов`язків, в тому числі в частині матеріального забезпечення, неповнолітня дитина була змушена звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвала суду першої інстанції щодо відмови у видачі судового наказу віднесена до п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Із матеріалів справи вбачається, що заявник у справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 4 - 7).
ОСОБА_1 є неповнолітньою та ІНФОРМАЦІЯ_4 року досягла чотирнадцятирічного віку (а. с. 5). 
ОСОБА_1 , посилаючись на неналежне виконання своїм батьком ОСОБА_3 батьківських обов`язків щодо неї, звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів на свою користь.
 
Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції керувався п. 2 ч. 1 ст. 165 ЦПК України та виходив із того, що заява подана особою, яка не відноситься до суб`єктів, що мають право на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, виходячи з положень п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України та ч. 5 ст. 183 СК України.
 
Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, враховуючи наступне.
 
Відповідно до ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. 
Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. 
Відповідно до ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
 
Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.
 
Статтею 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 179 СК України встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до ЦК України.
Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 47 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.
Частиною четвертою статті 152 СК України дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.
Особа, якій виповнилось 14 років, може сама звернутись до суду із заявою, зокрема про стягнення аліментів.
 
Аналогічні висновки були викладені в постанові Верховного Суду від 23 серпня 2023 року в справі № 707/1319/22, однак судом першої інстанції належним чином не були враховані.
 
У справі, яка переглядається, вимоги про видачу судового наказу про стягнення аліментів неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стосуються безпосередньо її майнових прав, як неповнолітньої особи, яка станом на день подання заяви досягла 14 років.
З урахуванням наведених вимог закону неповнолітній дитині належить право вимоги про стягнення аліментів на власне утримання, а відтак відповідно до ч. 2 ст. 160 ЦПК України вона може звернутися до суду з заявою про видачу судового наказу.
 
Таким чином, у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для відмови у видачі судового наказу.
Відтак, висновки суду першої інстанції, що заява про видачу судового наказу подана особою, яка не відноситься до суб`єктів, що мають право на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, є передчасними та помилковими, суд першої інстанції припустився вузького тлумачення положень закону та відмовив у видачі судового наказу з формальних підстав.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
 
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має застосовуватися на практиці і бути ефективним (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
Судові процедури повинні бути справедливими, тому суди мають гарантувати сторонам розгляд справ належним складом суду за встановленою підсудністю, не допускаючи порушення їх конституційних прав в доступі до правосуддя.
 
Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року не можна вважати законною та обґрунтованою, висновки суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу є помилковими і не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, відтак ухвала суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.
 
Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.
 
Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 травня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                                        Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.