УХВАЛА
08 липня 2024 року 
м. Київ
справа № 200/3954/23
адміністративне провадження № К/990/23296/24 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р. (далі - Суд),    перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Дмитренком Володимиром Павловичем, на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2024 року у справі №200/3954/23  за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 , в якому просив:
- визнати протиправними дії щодо видачі наказів про нарахування та виплату щомісячної додаткової винагороди, передбаченої    постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі      30000,00 грн, замість 100000,00 грн, під час забезпечення ним у складі військової частини НОМЕР_3 здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, перебуваючи безпосередньо в районі ведення бойових дій (місто Краматорськ Донецької області), у період здійснення зазначених заходів з 24 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року, а також щодо нарахування та виплати цієї щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн, замість 100000,00 грн, за означений період часу;
- зобов`язати видати накази про нарахування і виплату за період з 24 лютого 2022 року по            31 грудня 2022 року щомісячної додаткової винагороди, передбаченої    постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», до 100000,00 грн, з урахуванням вже виплачених йому сум цієї щомісячної додаткової винагороди, та забезпечити практичне виконання цих наказів шляхом нарахування і виплати згаданої щомісячної додаткової винагороди за означений період часу.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
18 червня 202 року через підсистему «Електронний суд» до Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Дмитренком Володимиром Павловичем, на рішення Донецького окружного адміністративного суду від                   11 березня 2024 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2024 року у справі №200/3954/23.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею                  328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі скаржник посилається, зокрема, на пункт 1 частини четвертої статті                 328 КАС України та зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували:
- частину першу статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, частину першу статті          78 КАС України, частину першу статті 75 Господарського процесуального кодексу без урахування висновку щодо їх застосування, викладеного у постанові Верховного Суду від                   25 травня 2022 року у справі №675/2136/19;
- підпункт «в» пункту 3 частини першої Цивільного процесуального кодексу України, підпункт «в» пункту 3 частини першої статті 322 КАС України та підпункту «а» пункту 3 частини першої статті 282 Господарського процесуального кодексу без урахування висновку щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі №501/1672/22,  від 17 січня 2024 року у справі №441/1159/21, від 14 лютого 2024 року у справі №752/1962/22; від 06 березня 2024 року у справі №947/24189/19, №522/19782/18, від 25 квітня 2024 року у справі №554/9039/22;
- частину четверту статті 9, частину першу статті 73, частини першу, третю статті                              77 КАС України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах від   14 червня 2022 року у справі №822/2140/17, від 06 липня 2022 року у справі №826/4061/17, від 19 січня 2023 року від 620/10707/21, від 27 січня 2023 року у справі №280/9380/21, від                      16 березня  2023 року у справі №620/12204/21.
- статтю 90 КАС України без урахування висновків щодо її застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі №160/13399/19, від 22 червня 2022 року у справі №320/5983/19;
- статтю 242, пункт 1 частини першої статті 244 КАС України без урахування висновків щодо їх застосування викладених у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №560/6695/20, від 30 листопада 2022 року у справі №240/15899/20, від 30 березня 2021 року у справі №205/8214/16-а,  від 12 серпня 2021 року у справі №826/16139/17, від 26 квітня                  2023 року у справі №1340/3914/18
Суд зазначає, що в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту            1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Отже, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі з подібними правовідносинами.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, а не різним застосуванням норми.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Водночас скаржником вказаних вимог не дотримано, оскільки не систематизовано який висновок суду апеляційної інстанції щодо застосування конкретної норми права суперечить позиції Верховного Суду щодо застосування цієї норми, а також не обґрунтовано, що ця правова позиція Верховного Суду зберігає юридичну силу до спірних правовідносин, тобто має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їхнього застосування.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеним наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також у касаційній скарзі скаржник посилається на наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування у подібних правовідносинах частини першої статті 19 Конституції України.
Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Скаржник також повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, ця норма повинна застосовуватися.
Проте скаржник не обґрунтував у чому саме полягала помилка судів першої та апеляційної інстанцій при застосуванні конкретної норми права, як, на думку скаржника, ця норма повинна застосовуватися, а також не обґрунтував підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.).
Таким чином, за встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 3 частини четвертої    статті 328 КАС України.
Іншою підставою касаційного оскарження у цій справі скаржник зазначає пункт 4 частини четвертої    статті 328 КАС України    та частину другу    статті 353 КАС України.
Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не дослідив зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилив клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Суд звертає увагу на те, що у випадку посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої    статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження, необхідно навести порушені судами норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в сукупності з обґрунтуванням підстав, передбачених частинами другою та третьою    статті 353 КАС України.
Частиною другою    статті 353 КАС України    встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої    статті 328 цього Кодексу.
Із системного аналізу наведених положень процесуального закону вбачається, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження. Отже, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.
Водночас Судом установлено, що зміст касаційної скарги зводиться до викладу фактичних обставин справи із посиланням на нормативно-правові акти, однак без належного обґрунтування підпунктів 1-3 частини четвертої    статті 328 КАС України, що унеможливлює перевірку умов визначених пунктом 1 частини другої    статті 353 КАС України    та відповідно пункту 4 частини четвертої    статті 328 КАС України.
У разі ж, якщо скаржник уважає, що судами порушено норми процесуального права та необґрунтовано відхилено клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у касаційній скарзі скаржник має довести, що судами протиправно не було вжито заходів для встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Водночас Судом установлено, що доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди скаржника з мотивами прийняття судом попередньої інстанції оскаржуваного рішення та переоцінкою доказів у справі
Отже, посилання скаржника на пункт 3 частини другої    статті 353 КАС України, як на самостійну підставу для відкриття касаційного провадження у цій справі, не є достатньо обґрунтованим у взаємозв`язку з обставинами, на які він посилається на обґрунтування такої підстави, із предметом доказування у справі, та причинно-наслідковим зв`язком із протиправністю оскаржуваного судового рішення.
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої    статті                                                         328 КАС України, заявник не виклав передбачені    статтею 328 КАС України    підстави, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої    статті 332 КАС України    касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 248, 328, 332, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Дмитренком Володимиром Павловичем, на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2024 року у справі №200/3954/23  повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є статочною та не може бути оскаржена.

Суддя:                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                  О.Р. Радишевська