П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

22 липня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/34499/23	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року (суддя Танцюра К.О, м. Одеса, повний текст рішення складений 11.01.2024) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

07.12.2023 ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позовом до Приморського відділу ДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса), в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Вітріченка І.А. від 28.11.2023 у виконавчому провадженні НОМЕР_4 про стягнення із позивачки виконавчого збору у розмірі 568069,02 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування поданої скарги зазначається, що у Приморському відділі ДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) перебувало на виконанні ВП НОМЕР_4 з примусового виконання наказу Господарського суду по справі 916/1559/20, виданого 29.10.2020, про солідарне стягнення з ПП "Богуславське", ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ "ПРОКРЕДИТ БАНК" суми боргу у розмірі 5680690,18 грн. та в заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач зазначив боржника ОСОБА_1 .
Під час примусового виконання АСВП НОМЕР_3 приватним виконавцем Колечком Д.М. було стягнуто з ОСОБА_2 основну винагороду приватного виконавця, а не виконавчий збір, який перераховується до Державного бюджету України. Також, в виконавчих провадженнях НОМЕР_1 та НОМЕР_2 боржниками є різні особи і заходи примусового виконання вживались до різних боржників. Законодавець Законом України "Про виконавче провадження" регулює та надає можливість виконувати рішення суду та рішення інших органів, як державному так і приватному виконавцю. При цьому, на переконання апелянта, не можна ототожнювати виконавчий збір та основну винагороду приватного виконавця.
Окремо апелянт зазначив, що не може бути прийнятий до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №160/695/22, так як в даній ситуації правові відносини склалися при виконанні різних виконавчих проваджень та різних боржників, які перебували на виконанні у державного та приватного виконавців.

Позивачка своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження з повідомленням учасників справи відповідно до статті 287 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 стягнуто солідарно з ПП "БОГУСЛАВСЬКЕ", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ "ПРОКРЕДИТ БАНК" заборгованість за кредитним договором у сумі 5433187,20 грн., проценти за користування кредитними коштами у сумі 131648,40 грн., пеню у сумі 115854,53 грн.
29.10.2020 на виконання згаданого рішення судом видано відповідний наказ.
13.01.2021 державним виконавцем Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження НОМЕР_4 з виконання наказу №916/1559/20, виданого 29.10.2020 Господарським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 коштів у розмірі 5680690,18 грн.
28.11.2023 головним державним виконавцем Приморського відділу ДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) у виконавчому провадженні НОМЕР_4 прийнято постанови:
- про повернення виконавчого документа стягувачу, за письмовою заявою стягувача (АТ "ПРОКРЕДИТ БАНК") на підставі ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження";
- про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 568069,02 грн.
Постановою головного державного виконавця Приморського відділу ДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) від 28.11.2023 ВП НОМЕР_5 відкрито виконавче провадження з виконання постанови НОМЕР_4, виданого 28.11.2023 Приморським відділом ДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса), про стягнення виконавчого збору у розмірі 568069,02 грн.
Поряд з цим, виконавчий документ: наказ №916/1559/20, виданий 29.10.2020 Господарським судом Одеської області про стягнення солідарно з ПП "БОГУСЛАВСЬКЕ", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ "ПРОКРЕДИТ БАНК" заборгованості за кредитним договором у сумі 5433187,20 грн., проценти за користування кредитними коштами у сумі 131648,40 грн., пеню у сумі 115854,53 грн. перебував на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М., ВП НОМЕР_3, божник - ОСОБА_2 , стягувач - АТ "ПРОКРЕДИТ БАНК".
Постановою про закінчення виконавчого провадження від 14.08.2023 ВП НОМЕР_3, приватний виконавець закінчив виконавче провадження з примусового виконання наказу №916/1559/20 у зв`язку із фактичним виконанням боржником у повному обсязі згідно з виконавчим документом.
Посилаючись на повне та належне виконанням наказу 916/1559/20 зі сплати заборгованості на користь банку, а також зі сплати винагороди приватного виконавця, ОСОБА_1 вважає неможливим стягнення з неї виконавчого збору, тому звернулася до суду з даним адміністративним позовом, у якому просила скасувати постанову головного державного виконавця Приморського відділу ДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) від 28.11.2023 ВП НОМЕР_5.

Приймаючи рішення про задоволення її адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича при примусовому виконанні наказу №916/1559/20, виданого 29.10.2020 Господарським судом Одеської області, закінчено виконавче провадження НОМЕР_3, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі виконавчого провадження, а стягнення виконавчого збору чи основної винагороди одночасно як таких, є неприпустимим, спірна постанова головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 568069,02 грн., є протиправною та підлягає скасуванню.
Мотивуючи своє рішення суд зазначив, що прийняття у даному випадку спірної постанови про стягнення виконавчого збору та виділення її виконання в окреме виконавче провадження створило умови для подвійного стягнення із боржника (ів) виконавчого збору і винагороди приватному виконавцю за виконання одного виконавчого документу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, приписами частини другої статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII).
Статтею 1 цього Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно частини першої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Приписами частин першої, другої статті 27 Закону №1404-VIII визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
З аналізу зазначеної норми законодавства вбачається, що розмір виконавчого збору вираховується із суми, що підлягає примусовому стягненню та не може перевищувати 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Одночасно із цим, відповідно до частин другої - четвертої статті 31 Закону №1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється, зокрема, у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Частина п`ята статті 31 Закону №1403-VIII передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
На виконання статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок №643).
Відповідно до пункту 12 Порядку №643 розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
При цьому, частиною третьою статті 45 Закону №1403-VIII визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Відповідно до частини четвертої статті 27 Закону №1403-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Аналіз положень Закону №1404-VIII дає підстави вважати, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.
Водночас аналіз норм Закону №1404-VIII, які регулюють діяльність приватних виконавців, і статті 31 Закону №1403-VIII указує на те, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі, пропорційному до фактично стягнутої суми.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, наказ №916/1559/20, виданий 29.10.2020 Господарським судом Одеської області про стягнення солідарно з ПП "БОГУСЛАВСЬКЕ", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ "ПРОКРЕДИТ БАНК" заборгованості за кредитним договором у сумі 5433187,20 грн., процентів за користування кредитними коштами у сумі 131648,40 грн., пені у сумі 115854,53 грн.) одночасно перебував на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. та у державного виконавця Приморського відділу ДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса).
Постановою про закінчення виконавчого провадження від 14.08.2023 ВП НОМЕР_3, приватний виконавець закінчив виконавче провадження з примусового виконання наказу №916/1559/20 у зв`язку із фактичним виконанням боржником у повному обсязі згідно з виконавчим документом.
Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом.
В силу положень статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.
Отже, законодавством передбачено порядок погашення заборгованості солідарними боржниками. При цьому питання стягнення виконавчого збору чи основної винагороди приватного виконавця з солідарних боржників окремо законодавством не врегульовано.
Разом з тим, аналіз статті 27 Закону №1404-VIII та пункту 12 Порядку №643 дає підстави для висновку, що основним критерієм для визначення суми виконавчого збору є сума стягнення, а не кількість боржників у виконавчому провадженні.
Апелянтом не заперечується, що приватним виконавцем у ВП НОМЕР_3 було стягнуто з божника (одного із солідарного божника зазначеного у виконавчому документі) основну винагороду приватного виконавця.
У зв`язку із чим колегія суддів зазначає, що виконання солідарного обов`язку зі сплати заборгованості, та відповідно сплати основної винагороди приватного виконавця, виключає наявність правових підстав для стягнення з іншого солідарного боржника виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.
При цьому доводи апеляційної скарги відповідача, що виконавчий збір та основна винагорода приватного виконавця не є тотожними згаданий висновок суду не спростовує. Адже приписи статті 27 Закону №1404-VIII прямо встановлюють стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, а не в розмірі 10 відсотків від указаної суми з кожного боржника.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування постанови від 28.11.2023 ВП НОМЕР_4 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 568069,02 грн.
При цьому колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16.12.2021 у справі №640/8132/20, з огляду на те, що спірні правовідносини, які виникли у цій справі та у справі, що розглядається, не є подібними.
Зокрема, у справі №640/8132/20 спірні правовідносини виникли між АТ "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" та районним відділом Державної виконавчої служби з приводу правомірності відкриття виконавчого провадження з посиланням на Закон №145-ІХ, яким заборонено звертати стягнення на грошові кошти АТ та вчинення виконавчих дій за Законом України "Про виконавче провадження". Крім того, позивач стверджував, що державним виконавцем не вчинялись дії, спрямовані на примусове виконання рішення суду, у зв`язку з виконанням якого з нього стягується виконавчий збір.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Інші доводи апеляційної скарги відповідача також не містять належних, переконливих доводів та аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, чи давали підстави вважати інакше. Адже суд першої інстанції правильно та повно з`ясував усі обставини справи та надав їм юридичну оцінку, відповідно до норм матеріального та процесуального права.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 272, 287, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                        М.П.Коваль

Суддя                                        Ю.В.Осіпов