ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                               
 
10 липня 2023 року
м. Київ
 
справа № 296/8997/23
 
провадження № 61-2702св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Житомирський медичний інститут Житомирської обласної ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Благодирем Сергієм Миколайовичем, на рішення Корольовського районного суду м. Житомира                          від 06 листопада 2023 року у складі судді Драча Ю. І. та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 січня 2024 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Галацевич О. М., Микитюк О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 

 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради про визнання дій та бездіяльності дискримінацією у сфері праці.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона працює на посаді викладача іноземних мов Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради. Після введення в Україні воєнного стану, вона була вимушена виїхати на тимчасове проживання до Республіки Польща. 18 серпня 2022 року відповідач направив їй та іншим співробітникам на застосунок «Вайбер» лист наступного змісту: «На виконання пункту 3.2. наказу від 20 липня 2022 року № 123/у «Про підготовку до початку та особливості організації освітнього процесу в 2022/2023 навчальному році» «3.2.Науково-педагогічним та педагогічним працівникам, які перебувають за межами України або набули статусу внутрішньо переміщених осіб, до 22 серпня           2022 року надати інформацію до навчально-методичного відділу щодо готовності приступити з 29 серпня 2022 року до офлайн навчання. Нагадуємо про необхідність працівникам, які перебувають за межами країни, до 22 серпня 2022 року оформити та надати заяви про відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 90 календарних днів. Заяви подаються на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 (відділ кадрів) або ІНФОРМАЦІЯ_2 (завідувач канцелярії)». 
Зазначала, що, не погоджуючись з вимогою роботодавця написати заяву про відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 90 календарних днів та не маючи можливості 29 серпня 2022 року з`явитися у навчальний заклад,                                 вона 19 серпня 2022 року звернулася до відповідача із заявою про переведення її на дистанційну форму роботи. Вказана заява не була задоволена, а відповідач,                              з метою її дискримінації, видав безпідставний наказ від 29 серпня 2022 року                                    № 122-к/тр про призупинення дії трудового договору з нею - викладачем іноземної мови, з 30 серпня 2022 року. 
12 грудня 2022 року відповідач видав наказ №225/к/тр, яким скасовано з 30 серпня 2022 року наказ від 29 серпня 2022 року № 122/к/тр «Про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 ». Натомість у пункті 2 наказу від 12 грудня 2022 року                     № 225/к/тр зазначено очевидно неправдиву інформацію про те, що вона не з`явилася для виконання роботи з нез`ясованих причин.
Зазначала, що відповідач відмовив їй у переведенні на дистанційну форму роботи, оскільки вона перебувала за межами України. У той час, відповідач надавав іншим співробітникам, які теж перебували за межами України, можливість проводити заняття дистанційно.
 
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 просила суд:
- визнати дискримінацією протиправну відмову Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради задовольнити її заяву про переведення її на дистанційну форму роботи; 
- визнати дискримінацією незаконне видання наказу Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради від 29 серпня 2022 року № 122-к/тр про призупинення дії трудового договору з нею, викладачем іноземної мови, з 30 серпня 2022 року; 
- визнати дискримінаційним пункт 2 наказу Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради від 12 грудня 2022 року № 225/к/тр, яким передбачено «Секретарю навчальної частини ОСОБА_2 внести зміни до табелю обліку робочого часу викладача ОСОБА_1 та змінити позначку «призупинення трудових відносин» (ІН) на позначку «неявка з нез`ясованих причин» (НЗ)»; 
- визнати незаконним та скасувати пункт 2 наказу Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради від 12 грудня 2022 року № 225/к/тр, яким передбачено «Секретарю навчальної частини ОСОБА_2 внести зміни до табелю обліку робочого часу викладача ОСОБА_1 та змінити позначку «призупинення трудових відносин» (ІН) на позначку «неявка з нез`ясованих причин» (НЗ)»;
- визнати дискримінацією не включення її у жовтні 2022 року до наказу Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради про виплату щорічної грошової винагороди. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання дискримінацією протиправну відмову задовольнити заяву ОСОБА_1 про переведення її на дистанційну форму роботи; визнання дискримінацією незаконне видання наказу               від 29 серпня 2022 року № 122-к/тр про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 з 30 серпня 2022 року, суд першої інстанції виходив із того, що питання законності наказу від 29 серпня 2022 року № 122-к/тр було розглянуто в іншій справі № 296/8000/22 та прийнято відмову позивача від позову.
Суд першої інстанції не виявив дій відповідача, які б відповідали ознакам дискримінації, при винесенні пункту 2 наказу Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради від 12 грудня 2022 року № 225/к/тр.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту 2 наказу від 12 грудня 2022 року № 225/к/тр, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем було пропущено строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України.
Також суд вважав, що сам по собі факт не внесення у жовтні 2022 до наказу про виплату щорічної допомоги ОСОБА_1 нарівні з іншими співробітникам не свідчить, що відповідач вчинив відносно неї дискримінаційні дії, оскільки така виплата була здійснена позивачу пізніше.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 листопада 2023 року            в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання дискримінацією протиправну відмову задовольнити заяву ОСОБА_1 про переведення на дистанційну форму роботи, визнання дискримінацією незаконне видання наказу                від 29 серпня 2022 року № 122-к/тр про призупинення дії трудового договору                               з ОСОБА_1 з 30 серпня 2022 року, визнання незаконним та скасування                                 пункту 2 від 12 грудня 2022 року наказу № 225/к/тр змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що районний суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог провизнання дискримінацією протиправну відмову задовольнити заяву   ОСОБА_1 про переведення її на дистанційну форму роботи; визнання дискримінацією незаконне видання наказу               від 29 серпня 2022 року№122-к/тр про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 з 30 серпня 2022 року, а також про визнання незаконним та скасування пункту 2 наказу від 12 грудня 2022 року № 225/к/тр, проте помилився з мотивами такої відмови, оскільки позивач не довела факту дискримінації щодо неї в діях роботодавця й відмовив у задоволенні зазначених позовних вимог саме з цієї підстави.
У решті правові висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, так як роботодавець довів законність своїх дій
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2024 року до Верховного Суду,                   представник ОСОБА_1 - адвокат Благодир С. М., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку доказам у справі, вказавши про недоведеність дискримінаційних дій з боку відповідача щодо ОСОБА_1 . Посилається на те, що інший викладач інституту - ОСОБА_3 , також перебувала за межами                 України - у Республіці Польща, та проводила свої заняття дистанційно зі згоди роботодавця.
Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що питання законності наказу від 29 серпня 2022 року № 122-к/тр було розглянуто в іншій справі                                   № 296/8000/22 та прийнято відмову позивача від позову, оскільки в наведеній справі відповідних позовних вимог заявлено не було. При цьому, апеляційний суд, змінюючи мотиви судового рішення у цій частині, формально вказав на відсутність порушення роботодавцем прав працівника.
Вважає помилковими висновки апеляційного суду про те, що ненарахування та невиплата заробітної плати не є дискримінацією. Вважає відповідні дії відповідача непрямою дискримінацією, оскільки її було поставлено в нерівне становище з іншими працівниками. Вказує, що суди не дослідили усіх зібраних доказів.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2024 року Житомирський медичний інститут Житомирської обласної ради подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені у ній доводи, є безпідставними та не спростовують правильності оскаржуваних судових рішень та викладених у них правових висновків, тому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.
 
25 березня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах із Житомирським медичним інститутом Житомирської обласної ради, працює на посаді викладача іноземної мови.
 
Згідно із заяви від 19 серпня 2022 року, ОСОБА_1 повідомила виконувача обов`язків (далі - в. о.) ректора Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради про те, що вона перебуває за кордоном з двома неповнолітніми дітьми та просила перевести її на дистанційну роботу в умовах воєнного часу.
 
Листом від 26 серпня 2022 року № 279/09.00 Житомирський медичний інститут повідомив ОСОБА_1 , що має можливість забезпечити останній дистанційну роботу на 0,53 ставки викладача, що становить 380 годин, у разі подання заяви про переведення на 0,53 ставки.
 
У відповідь на вказаний лист, ОСОБА_1 направила заяву від 27 серпня                      2022 року, зі змісту якої вбачається, що вона не прийняла пропозицію відповідача перейти на дистанційну роботу за умови написання заяви про переведення на                    0,53 ставки викладача та наполягала на умовах роботи в дистанційному режимі.
 
Наказом в. о. ректора Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради Гордійчук С. від 23 серпня 2022 року № 148/у наказано розпочати навчальний рік за погодженням з Житомирською обласною військовою адміністрацією за змішаною (змінною) формою навчання та забезпечити присутність на робочих місцях керівництва, адміністративно-управлінського персоналу, науково-педагогічних та педагогічних працівників закладу.
 
29 серпня 2022 року комісією у складі працівників Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради складено акт згідно з яким, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 перебуває за кордоном та не може прибути на роботу                                               у м. Житомир (згідно заяви), відмовляється від роботи в дистанційному режимі на 0,53 ставки, пропонується призупинити трудові відносини відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»                            (далі - Закон № 2136-ІХ).
 
Наказом в.о. ректора Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради Гордійчук С. від 29 серпня 2022 року № 122-к/тр «Про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ, призупинено дію трудового договору з ОСОБА_1 , - викладачем іноземної мови, з 30 серпня 2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану.
 
У подальшому, наказом в. о. ректора Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради Гордійчук С. від 12 грудня 2022 року № 225/к/тр скасовано з 30 серпня 2022 року наказ від 29 серпня 2022 року                                                          № 122-к/тр «Про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 ».
 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2023 року у справі № 296/8000/22 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправною відмови у переведенні на дистанційну форму навчання.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року рішення суду першої інстанції змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Крім того, у межах вказаної справи представник ОСОБА_1 - Благодир С. М. , відмовився від позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення трудового договору, така відмова прийнята судом першої інстанції,                у зв`язку із чим ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2023 року закрито провадження у справі у цій частині на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17,                      від 06 березня 2019 року у справі № 802/2066/16-а, від 13 червня 2019 року у справі № 815/954/18 та від 09 червня 2021 року у справі № 420/2174/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Також підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень                     ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Крім того ОСОБА_1 зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої                       статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Благодира С. М., задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судове рішення суду першої інстанції, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 60-2 КЗпПУкраїни дистанційна робота - це форма організації праці, за якої робота виконується працівником поза робочими приміщеннями чи територією роботодавця, в будь-якому місці за вибором працівника та з використанням інформаційно-комунікаційних технологій.
 
Частиною дванадцятою статті 60-2 КЗпПУкраїни передбачено, що вагітні жінки, працівники, які мають дитину віком до трьох років або здійснюють догляд за дитиною відповідно до медичного висновку до досягнення нею шестирічного віку, працівники, які мають двох або більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю, батьки особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, а також особи, які взяли під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, можуть працювати на умовах дистанційної роботи, якщо це можливо, зважаючи на виконувану роботу, та роботодавець має для цього відповідні ресурси та засоби.
 
Відповідно до статті 64 Конституції Україниконституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
 
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на сьогодні.
 
Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
 
05 березня 2022 року прийнято № 2136-ІХ, яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
 
Частинами першою та другою Закону № 2136-ІХвстановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
 
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
 
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП Українипід час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
 
Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХпризупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.
 
Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.
 
Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
 
Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.
 
Згідно із частинами першою, другою статті 24 Конституції Українигромадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
 
Заборона дискримінації гарантується Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), ратифікованою Україною 17 липня 1997 року, відповідно до статті 14 якої користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
 
При цьому Протокол № 12 до Конвенції, ратифікований Україною 09 лютого                     2006 року, розширює сферу дії заборони дискримінації на будь-яке право, що гарантується національним законодавством, навіть якщо таке право не передбачене Конвенцією.
 
Статтею 1 цього Протоколу передбачено, що здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю                                (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раальте проти Нідерландів») (пункти 48, 49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).
 
Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня                        2004 року № 14-рп/2004).
 
Отже, дискримінація це менш прихильне поводження з людиною, ніж з іншими в аналогічній ситуації, через певні ознаки цієї людини.
 
Стаття 2-1 КЗпП Українизабороняє будь-яку дискримінацію у сфері праці, зокрема, порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.
 
Поняття дискримінації міститься у пункті другому частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».
Так, під дискримінацією слід розуміти ситуацію, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
 
При цьому, у частині першій статті 5 вказаного Законувизначено такі форми дискримінації: пряма дискримінація; непряма дискримінація; підбурювання до дискримінації; пособництво у дискримінації; утиск.
 
За змістом зазначене поняття майже тотожне поняттю «утиску» вже визначеному статтею 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дія якого поширюється на трудові відносини (стаття 5 цього Закону).
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.
 
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку доводам позивача, суди попередніх інстанцій, з урахуванням внесених під час апеляційного перегляду змін, дійшли законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки вона не довела фактів дискримінації по відношенню до себе з боку роботодавця - Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку доказам у справі, вказавши про недоведеність дискримінаційних дій з боку відповідача щодо  ОСОБА_1 , з посиланням на іншого викладача інституту - ОСОБА_3 , яка також перебувала за межами України - у Республіці Польща, та проводила свої заняття дистанційно зі згоди роботодавця, не спростовують правильності оскаржуваних судових рішень.
 
Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що ОСОБА_3 не перебувала в трудових відносинах з відповідачем, а надавала освітні послуги на підставі цивільно-правового договору для здобувачів фахової передвищої освіти на основі базової загальної середньої освіти: 101 та 102 група «Сестринської справи»,                            101 група «Стоматологія», які у І семестрі 2022/2023 навчального року навчалися виключно дистанційно.
 
Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки           дискримінація - це неоднакове ставлення до осіб, які перебувають в рівних умовах, то порівнювати ОСОБА_3 , яка надавала освітні послуги на підставі цивільно- правового договору, та ОСОБА_1 , яка перебуває у трудових відносинах та працює на посаді викладача іноземної мови, є неправильним, оскільки вони перебувають у різних умовах та займають різне правове становище в інституті.
 
При цьому, інших фактів неоднакового поводження з працівниками відповідача, ОСОБА_1 не наводить і таких суд не установив.
 
Суд апеляційної інстанції правильно відхилив посилання ОСОБА_1 на лист відповідача від 26 серпня 2022 року, як на підставу, нібито, вимагання від неї написати заяву про відпустку без збереження заробітної плати тривалістю                              90 календарних днів, оскільки в цьому листі відповідач лише роз`яснив положення частини четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою передбачено, що у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки».
 
Не заслуговують на увагу й доводи заявника про те, що ненарахування та невиплата їй щорічної грошової допомоги у жовтні 2022 року є непрямою дискримінацією, яка поставила її в нерівне становище з іншими працівниками.
 
Апеляційний суд встановив, що зі змісту витягу з наказу від 12 грудня 2022 року                  № 226/к/тр вбачається, що за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків та на підставі клопотання первинної профспілкової організації співробітників від 22 серпня 2022 року і з нагоди Дня працівників освіти вирішено виплатити за жовтень місяць ОСОБА_1 щорічну грошову допомогу. Підстава: протокол преміювання комісії від 30 вересня 2022 року № 2.
 
Зазначений наказ відповідає вступній частині наказу від 04 жовтня 2022 року                            № 172-ктр, яким були премійовані інші співробітники Житомирського медичного інституту Житомирської обласної ради.
 
Верховний Суд погоджується з тим, що факт невнесення позивача у жовтні                     2022 року до списку осіб, які підлягають щорічному преміюванню, при вчиненні роботодавцем таких дій через два місця у межах цього ж календарного року не свідчить, що відповідач вчинив відносно ОСОБА_1 дискримінаційні дії.
 
Отже, вказані, а також інші доводи, наведені у касаційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться виключно до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення, з урахуванням змін, внесених після апеляційного перегляду, та постанову - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Благодирем Сергієм Миколайовичем, залишити без задоволення.
 
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 листопада 2023 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 січня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець