КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 369/12118/23
провадження № 22-ц/824/7574/2024

16  липня  2024 року                                                                                              м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т.І.
при секретарі Халепчук Д. С. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Козира Сергія Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року в складі судді Дубас Т. В.,
 
встановив:
 
02.08.2023 року ОСОБА_1 через  систему "Електронний суд"  звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу.
Посилалась на ті підстави,  що  07 вересня 2017 року   між нею ( покупець) та відповідачем (продавець), через довірену особу відповідача,  було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. Попередній договір засвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М. М. та зареєстровано в реєстрі під номером 4870 (нотаріальний бланк НМІ 007989).
Згідно пункту 1 Попереднього договору, продавець у строк до 30.09.2018 зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 ,  загальною  площею   42 кв.м.,  в багатоквартирному житловому будинку, збудованому  на земельній  ділянці площею  0,1079 га,  кадастровий номер   якої - 3222486200:03:006:0019, що  знаходиться АДРЕСА_2 .
Згідно пункту 4 Попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 285 180 грн. Також 30.08.2018 покупцем було сплачено 33 600 грн, що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів представником відповідача. Відомості у розписці вказують, що йдеться про ту саму квартиру, що і в Попередньому договорі. Гроші прийняла менеджер житлового комплексу продавця, ОСОБА_3 , яка діяла від імені продавця.
Згідно пункту 5 Попереднього договору, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом трьох місяців.
Всупереч умовам Попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30.09.2018, так і станом на день подання цієї заяви. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію досі.
Крім того, всупереч умовам Попереднього договору продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу як протягом трьох місяців, так і станом на день подання цієї заяви. При цьому розшукати продавця для вручення вимоги про повернення авансу не вдається можливим, оскільки остання за місцем реєстрації не перебуває, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів відповідного житлового комплексу його контактів не надають.
Згідно  зі статтею  625  ЦК  України  боржник,  який прострочив  виконання  грошового  зобов`язання,  на  вимогу  кредитора  зобов`язаний сплатити  суму боргу  з урахуванням  встановленого  індексу інфляції  за весь  час прострочення, а також  три проценти  річних  від  простроченої суми,  якщо  інших розмір  процентів не  встановлений договором  або  законом. 
Оскільки  родина  позивача  вже  майже  5 років вимушена  жити без  власного  житла,  на  яке вони розраховували,  вважав,  що  підлягає  відшкодуванню   завдана  моральна  шкода. 
Посилаючись на  вказані  обставини,  позивач просив суд  стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 318 780 грн боргу  за Попереднім  договором;  три проценти річних за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 46 223,10 грн;  інфляційні витрати за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 172 778,76 грн; моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.
Також просила  відшкодувати  судові витрати  по  справі. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  318 780 грн боргу за Попереднім договором та розпискою, три відсотки річних (за період з 01 жовтня 2018 року по 26 грудня 2023 року) у розмірі 50 096,50 грн, інфляційні втрати (за період з 01 жовтня 2018 року по 26 грудня 2023 року) у розмірі 207 394,84 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 6 986, 26 грн.
27.01.2024 представник ОСОБА_2 - адвокат Козир С. В.  через систему "Електронний суд"  подав апеляційну  скаргу  на  рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року, в якій просить його  скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з  відповідача  на  користь  позивача сплачений аванс в розмірі 285 180 грн. В задоволенні  решти позовних вимог  відмовити. 
Вважає, що  рішення  суду першої інстанції   є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з тим,  що  судом  недосліджені  докази, наявні  в матеріалах справи, неповно   були з`ясовані  всі обставини, що  мають  значення  для справи,  недоведені  обставини, що  мають  значення  для справи,  які суд першої інстанції  визнав встановленими,  невідповідність  висновків, викладених  у рішенні  суду першої інстанції, обставинам справи,  а також  постановлене  з неправильним застосуванням  норм   матеріального  права та порушенням  норм процесуального  права (справу розглянуто за  відсутності відповідача).
Зазначив, що   представник відповідача  подав до  суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначене на  14.00 год.  19 грудня  2023 року, мотивуючи його  тим,  що приймає  участь  в якості захисника  ОСОБА_4    в судовому засіданні  Подільського  районного  суду  м. Києва   по кримінальній справі  № 758/718/21. Судом дане клопотання не було розглянуте, а справу розглянуто   за  відсутності відповідача та його представника,   що є істотним порушенням норм процесуального права.
Також зазначив, що  судом першої інстанції  не надала належна оцінка доводам та правової позиції відповідача, що були викладені у відзиві.
Суд не  надав оцінки  запереченням  відповідача, викладеним у відзиві, щодо  доказу сплати відповідачу 33 600  грн.  
В якості такого  доказу   позивачем  надана  розписка ОСОБА_3 видана  ОСОБА_1    про отримання  33 600  грн на виконання  штукатурних  робіт на стінах   та розводки електромережі  по  квартирі  АДРЕСА_3 , а не  на виконання   зобов1язання  згідно  положень  Попереднього  договору.  Крім того,    зазначені  роботи  не  входили в перелік робіт,  зазначених  в п. 3 Попереднього  договору. 
Судом першої інстанції  також  не в повній мірі досліджено та з`ясовано положення Попереднього договору, який не містить строків та/або термінів повернення грошових коштів переданих відповідачу позивачем в якості авансу на підставі п. 4 Попереднього договору.
Єдиним випадком, де  сторони передбачили  строк  повернення  внесеного   авансу є  п. 5 Попереднього  договору, який встановлює,  що  у випадку  відмови   (ухилення)  продавця від  продажу квартири  у строк, передбачений цим договором, або  наявної заборони на  продаж  майна   продавцем, або  визнання  об`єкту  будівництва  незаконною  забудовою, або за  наявністю підстав  для визнання   забудови як об`єкту будівництва, побудованого  з порушенням  чинних норм,  що не дає можливості  ввести його  в експлуатацію,  продавець  повинен  повернути   покупцю   одержану  від  нього  суму авансу  у розмірі  285 180  грн, що  еквівалентно  4 630  доларів США протягом  одного   місяця.  Покупець має право   відмовитись  від  купівлі-квартири, а  продавець   зобов`язується  повернути покупцю  кошти у повному обсязі за  вимогою покупця протягом  трьох місяців. 
Аналіз положень п. 5 Попереднього договору приводить до висновків, що події, визначені у цьому пункті могли наступити в будь-який момент до закінчення строку дії обов`язку передбаченого п. 1 Попереднього договору (до 30 вересня 2018 року), а враховуючи той факт, що п. 5 Попереднього договору не визначає момент з якого має рахуватися строк для повернення сплаченого авансу,  то в силу положень ч. 2 ст. 530 ЦК України такий момент мав визначатися пред`явленою вимогою позивача.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив факт не укладення Основного договору в обумовлений сторонами строк, при цьому не з`ясував чи могло бути реалізоване двостороннє зобов`язання сторін укласти Основний договір, які мотиви та обставини стали причиною не укладення Основного договору. Крім того, судом першої інстанції не встановлено, коли мав настати строк виконання грошового зобов`язання (повернення авансу).
Суд першої  інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що відповідач ухилявся від продажу квартири, а також безпідставно установив, що прострочення зобов`язання розпочалось з 01 жовтня 2018 року, бо жодна з подій визначених п. 5 Попереднього договору з моменту його укладення і протягом його дії (до 30 вересня 2018 року) не настала та позивачем не направлялася відповідачу вимога про повернення сплаченого авансу, як до 30 вересня 2018 року так і після закінчення строку дії зобов`язань за Попереднім договором до подачі позовної заяви.
Вважає, що  обов`язок повернути сплачені грошові кошти відповідно до п. 4 Попереднього договору на дату подання позовної заяви у відповідача не настало, бо позивачем не пред`явлена відповідна вимога, передбачена ч. 2 ст. 530 ЦК України, а тому і відсутня підстава для звернення до суду за захистом свого права, яке фактично не було порушене, та відповідно і відсутня умова для настання відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме факт прострочення грошового зобов`язання.
Щодо сплаченого судового  збору  та витрат на  правову допомогу  зазначив, що  судом   порушено   принцип пропорційності розподілу  судових  витрат.
26.02.2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Андрєєв М. А. подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просить  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року без змін.
Щодо  строку  повернення  сплаченого  авансу після  порушення  умов  договору, та як наслідок,  розрахунку  3%  річних та інфляційних  втрат  зазначив,   що  пунктом  5 Попереднього  договору  між сторонами   було  узгоджено  строк для повернення  позивачу сплаченого  авансу після невиконання   умов попереднього  договору. 
Таким чином,  прострочення зобов`язання  розпочалося з 01 листопада  2018 року, а тому  суд  дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних з моменту прострочення зобов`язання (01.11.2018) по дату ухвалення судового рішення у справі.
Стягнення з відповідача коштів, з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, відновило порушене право позивача на отримання коштів фактично у тому ж розмірі, що і на моменту укладення попереднього договору, враховуючи тривалість невиконання зобов`язань щодо передання майна.
Посилання   на безгрошовість  норм договору  вважав необґрунтованими. 
В судовому засіданні представник  ОСОБА_2 - адвокат  Козир  С. В.   апеляційну  скаргу підтримав.  Просив   скасувати рішення  суду  першої інстанції  та передати справу  на розгляд  до  Господарського  суду  Київської області, у провадженні  якого   перебуває справа №911/2308/23 про  неплатоспроможність   ОСОБА_2 . 
Позивачка ОСОБА_1   та її представник - адвокат  Андрєєв  М. А.  просили відмовити  в задоволенні  апеляційної скарги,  а ухвалене  по  справі  судове рішення  залишити без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 07 вересня  2017 року між  ОСОБА_2 , від  імені  якої  діяв  ОСОБА_5 на  підставі довіреності,  посвідченої приватним нотаріусом Михальченко  М. М.   Києво-Святошинського  районного  нотаріального  округу  Київської  області 08 квітня 2017 року за реєстровим №1844 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено  попередній договір   про  укладення  договору  купівлі-продажу квартири, посвідчений  приватним нотаріусом Києво-Святошинського  районного  нотаріального  округу  Київської області   Михальченко М. М.,  зареєстровано в реєстрі за № 4870.
За цим договором у строк до 30 вересня 2018 року   продавець зобов`язується  передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу ( далі - основний договір), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру  АДРЕСА_1  ,  загальною   площею 42 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому і введеному  в експлуатацію  на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_4 , у порядку  та на  умовах,  передбачених   відповідно  цим та основним договором (  п. 1 договору). 
При укладенні  цього  договору  на  підтвердження  намірів сторін  покупець передає,  а продавець  приймає передоплату у вигляді  авансу  в розмірі  285 180 грн, що  еквівалентно 10 802  долари США. Залишок суми   у розмірі  122 220  грн,  що  еквівалентно  4 630  доларів  США, покупець  зобов`язується  сплатити  до  тридцятого  вересня  2018 року (  п. 4 договору).
Сторони також  домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної  заборони на продаж  майна продавцем,  або визнання  об`єкту  будівництва незаконною  забудовою,  або наявність  підстав  для визнання  забудови як об`єкту будівництва, побудованого  з порушенням  чинних норм, що не дає  можливості  ввести його  в експлуатацію, продавець  повинен  повернути  покупцю  одержану  від них суму  авансу  в розмірі  285 180  грн, що    еквівалентно 4630  доларів США на протязі одного місяця (  п.  5 договору).  
Цей договір  діє до моменту укладення  основного  договору (п.12 договору).
Відповідно  до  розписки від 30.08.2018,   ОСОБА_3 ,  менеджер  відділу  продажу  ЖК  "Данія" отримала  від  ОСОБА_1   грошові кошти у розмірі  33 600  грн, що  еквівалентно  1 189  доларів США, на  виконання  штукатурних  робіт  на стінах  та розводки електромережі  по квартирі  АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 . 
Судом встановлено, що  в  строк  до  30 вересня  2019 року  продавець не  передав у власність  покупця  квартиру  АДРЕСА_7 ,  загальною   площею 42 кв.м., в житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1079 га, кадастровий номер якої - 3222486200:03:006:0019, що знаходиться в АДРЕСА_2 , договір купівлі-продажу  вказаної квартири   між сторонами  укладено  не  було. 
Багатоквартирний житловий будинок, в якій мала знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію.
Ухвалюючи рішення  про  задоволення  позову  про  стягнення  з  ОСОБА_6 на користь  ОСОБА_1 318 780 грн  боргу  за попереднім договором  та розпискою,  три відсотки річних за період  з 01 жовтня  2018 року  по 26  грудня  2023  року  у розмірі  50 096, 50 грн   та інфляційних втрат   у розмірі  207 394, 84 грн,  суд  першої інстанції  виходив з того,  що  ОСОБА_2   не  було виконано   умови попереднього  договору щодо продажу   квартири, у зв`язку з  чим порушено  права позивача.  Відсутність  вини в неукладенні  договору  купівлі-продажу   правового значення  не  мають  , оскільки  чинним законодавством  не  передбачено  залишення  авансу або  його частини  у сторони попереднього  договору  у випадку  неукладення   основного  договору.  Посилаючись  на положення  п. 1 та п. 5 попереднього  договору, суд дійшов  висновку, що прострочення  зобов`язання  розпочалось  з 01  жовтня  2018 року, а тому  розрахунок  3%  річних  та інфляційних втрат  потрібно  обраховувати  саме з  цієї дати. З огляду  на  те, що  позивачем  не  було надано доказів   на підтвердження  заподіяння  їй  моральної шкоди  неправомірними діями відповідача та не  зазначено  в чому саме вона полягає,  суд  дійшов висновку про  відсутність  підстав для  задоволення  позову у вказаній частині.  
Колегія суддів  не  може  повністю погодитись  з  висновками  суду першої інстанції  з огляду  на  таке. 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України  договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, -у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Таким чином, будь-які зміни умов попереднього договору можуть бути погоджені сторонами виключно у межах строку дії договору.
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс -це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання.
Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.
Встановлено, що між сторонами був укладений та нотаріально посвідчений попередній договір про  укладення  договору купівлі-продажу квартири, яка буде розташовуватись  в житловому будинку,  який буде  збудований  на  земельній  ділянці, кадастровий номер   3222486200:03:006:0019, що знаходиться  в АДРЕСА_2 , проте договір  купівлі-продажу   укладений не  був. 
Суд першої інстанції, встановивши, що основний договір в обумовлений сторонами строк укладений не був, дійшов обґрунтованого висновку про те, що передані позивачем відповідачу  грошові  кошти за договором є авансом та підлягають  поверненню позивачу.
Разом  з тим,  визначаючи суму, яка підлягає  поверненню  за умовами договору в розмірі  318 780  боргу, суд першої інстанції  не звернув уваги на ту обставину,     що  за  умовами попереднього  договору   ОСОБА_2   прийняла  передоплату у вигляді  авансу в розмірі  285 180  грн.  
При цьому  на  відповідача  не  може  бути покладена  відповідальність  з повернення грошових коштів, отриманих  30.08.2018  ОСОБА_3 ,  менеджером   відділу  продажу  ЖК  "Данія"  у розмірі  33 600  грн, що  еквівалентно  1 189  доларів США, на  виконання  штукатурних  робіт  на стінах  та розводки електромережі  по квартирі  АДРЕСА_8 , оскільки   доказів  того,  що  ОСОБА_3 , отримуючи вказані  кошти,  діяла    від  імені  відповідача,  матеріали справи  не  містять. 
Колегія суддів  також не погоджується  з рішенням  суду  першої інстанції  в частині  визначення  строку,  з  якого  розпочалось   прострочення  боржника  з  повернення  грошових коштів за попереднім договором.
У  силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).
У постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми авансу є відповідальністю сторони договору за допущене нею правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
У відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем щодо повернення суми авансу внаслідок невиконання умов попереднього договору щодо повернення авансу у випадку не укладення основного договору.
Доводи апеляційної скарги про те, що попередній договір не визначає момент, з якого має рахуватися місячний строк для повернення отриманої суми авансового платежу, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Попередній договір автоматично припиняється у разі не укладення основного договору у встановлений у попередньому договорі строк, причому це не залежить від причин пропущення цього строку (вина, ухилення сторони чи сторін, тощо). Відповідна позиція щодо застосування ст. 635 ЦК України висловлена Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 року у справі №607/15301/18.
Укладений між сторонами попередній договір має чітко встановлений строк, в який мав бути укладений основний договір купівлі продажу, а саме 30.09.2018 року. У вказаний строк основний договір купівлі-продажу квартири укладено  не  було. 
У пункті 5 попереднього договору сторони також домовились, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконно забудованою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливість ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану суму авансового платежу протягом одного місяця.
А відтак, оскільки основний договір не укладений у погоджений сторонами в попередньому договорі строк і попередній договір через це припинився, ціль та підстави для зберігання відповідачем сплачених позивачем коштів припинилися 01.11.2018 (наступний день за днем в який мав бути укладений основний договір) та протягом одного місяця (жовтня   2018 року) продавець зобов`язаний був повернути покупцю одержану суму авансу, підстави для зберігання якого відпали.
За таких підстав розмір  сум, нарахованих відповідно  до ч.2  ст. 625    ЦК України  повинен був обраховуватися за  період  з 01.11.2018 року. 
З огляду  на  викладене,  рішення  суду  першої інстанції  не  відповідає вимогам  щодо законності та обґрунтованості. 
Згідно  з  ч.  1 ст.  376  ЦПК  України  підставами для скасування судового рішення  повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку,  рішення  суду першої інстанції підлягає скасуванню. 
Разом з тим,  суд апеляційної інстанції  приходить  до висновку,  що  відсутні  підстави для  ухвалення цим  судом  нового  судового  рішення, оскільки  матеріали справи   слід передати  до Господарського  суду  Київської області,  на  розгляді  якого  перебуває справа №911/2308/23 про  неплатоспроможність  ОСОБА_2 .  
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 травня 2021 року в справі № 759/9008/19 (провадження № 14-35цс21) зазначено, що:  «в частині другій та третій статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, який набрав чинності 21 квітня 2019 року (далі - КУПБ) передбачено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи.
Отже, вказаними нормами врегульовано, що господарським судам підвідомчі справи про банкрутство та справи у спорах з майновими та з немайновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство.
Крім того, у пункті 8 частини першої статті 20 ГПК України та частині другій і третій статті 7 КУзПБ законодавчо закріплено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі спори, стороною в яких є боржник, що є цілком логічним, унеможливлює будь-який вплив у процедурі банкрутства та забезпечує реалізацію основоположних принципів судочинства.
Тобто такі спори належать до виключної підсудності господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, та їх розгляд здійснюється в межах провадження у справі про банкрутство, без порушення нових справ».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 916/585/18 (916/1051/20) (провадження № 12-14гс21) вказано, що:  «03.05.2018 відкрито провадження у справі про банкрутство Позивача і на час розгляду цієї справи ліквідаційна процедура триває. Відповідно до частини першої, абзацу 1 частини другої статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Отже, законодавець вкотре підкреслив, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і лише господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи. 
Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 607/6254/15-ц, від 18.02.2020 у справі № 918/335/17, постановах Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 921/557/15-г/10, від 06.02.2020 у справі № 910/1116/18, від 12.01.2021 у справі № 334/5073/19.
У постановах від 15.05.2019 у справі № 289/2217/17, від 12.06.2019 у справі № 289/233/18, від 19.06.2019 у справах № 289/718/18 та № 289/2210/17 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може за умови своєчасного звернення реалізувати свої права й отримати задоволення своїх вимог.
Таким чином, зокрема, розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник, з дня введення в дію вказаного Кодексу має відбуватися господарським судом у межах справи про неплатоспроможність, яку такий суд розглядає.
Характер правовідносин між учасниками справи свідчать про те, що у позивача існує спір з відповідачем з приводу  суми грошових  коштів,а тому заявлені у цій справі вимоги, рішення  по  яким  підлягає  скасуванню,  підлягають  розгляду межах справи про його  неплатоспроможність відповідно до статті 7 КУзПБ. 
Таким чином, оскаржуване  судове рішення  підлягає скасуванню,  а справу необхідно передати  до господарського  суду, на розгляді якого  перебуває справа  про  неплатоспроможність  ОСОБА_2 .  
Керуючись ст. 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК  України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Козира Сергія Володимировича задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 грудня 2023 року скасувати.
Матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за попереднім договором купівлі-продажу передати до Господарського суду Київської області, на розгляді якого перебуває справа №911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_2 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне  судове рішення  складено  02.08.2024.
 
Суддя - доповідач                                                                           Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                               І. М. Рейнарт
 
                                                                                                          Т. І. Ящук