ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 р. 	Справа № 440/1736/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Калиновського В.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Полтавській області  на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.04.2024, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 17.04.24  по справі № 440/1736/24
за позовом      ОСОБА_1  
до    Головного управління Національної поліції в Полтавській області                      
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі також відповідач, ГУНП в Полтавській області), в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області, яка полягає у непроведенні виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби в поліції з 30.06.2020 до 27.01.2024 у розмірі 123 619,86 грн;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні Позивача зі служби в поліції з 30.06.2020 до 27.01.2024 у розмірі 123 619,86 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до витягу з наказу "По особовому складу" Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 30.06.2020 № 271о/с ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Кременчуцького відділу поліції ГУНП в Полтавській області 30.06.2020 за пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу), з вислугою років станом на дату звільнення 26 років 01 місяць 05 днів.
Відповідачем при звільнення позивача зі служби в поліції під час проведення розрахунку одноразової грошової допомоги не було враховано індексацію грошового забезпечення.
Для відновлення порушеного відповідачем права та законних інтересів позивач з вищевказаного приводу звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом у межах справи №440/9717/22.
Відповідно до витягу з карткового рахунку позивача, відкритого у Акціонерному товаристві комерційний банк "ПриватБанк", відповідачем 27.01.2024 здійснено зарахування грошових коштів в сумі 10662,70 грн з призначення платежу "ГУНП в Полтавській області 1007020,2800, добровільне виконання рішення суду по справі №440/9717/22 (одноразова грошова допомога при звільненні з урахуванням індексації) ОСОБА_1 ".
Відповідачем у день звільнення позивача зі служби не було проведено повного розрахунку щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні позивача зі служби в поліції, а проведено повний розрахунок лише 27.01.2024.
Внаслідок вказаного позивач вважає, що з`явилися підстави для виплати відповідачем відповідно до приписів статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 01.07.2020 по останній день затримки розрахунку при звільненні - 26.01.2024 включно, але не більш як за шість місяців.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10 662,70 грн (десять тисяч шістсот шістдесят дві гривні сімдесят копійок).
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що період з дня звільнення апелянта 30.06.2020 до набрання чинності Законом № 2352-ІХ 19.07.2022 регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте, період з 19.07.2022 по день виплати позивачу заборгованості 27.01.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок висловлено у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 Верховного Суду і позивач вважає його застосовним до спірних правовідносин.
З урахуванням наведеної вище позиції Верховного Суду у справі № 560/11489/22 до шестимісячного строку, в межах якого стягується середній заробіток з 19.07.2022 після набрання чинності Законом № 2352-ІХ не застосовуються принципи співмірності та пропорційності задля зменшення суми середнього заробітку. 
Апелянт наголошує, що стаття 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року підлягає застосуванню в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. А вже після набрання чинності нормою редакцією статті 117 КЗпП України, сума середнього заробітку обмежується виплатою 6 місяцями без її зменшення.
Отже, зменшення суми середнього заробітку апелянта не відповідає висновкам щодо правозастосування, які викладені в постанові Верховного Суду у справах №560/11489/22 та № 560/9586/22. Водночас враховуючи приписи частини другої статті 117 КЗпП, суд повинен визначити суму відшкодування за наявності спору про розмір належних звільненому працівнику сум та визначити розмір такого відшкодування.
Розділяючи спірний період не проведення відповідачем виплати середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні апелянта зі служби в поліції з 01.07.2020 до 27.01.2024 на дві частини: - до 19.07.2022, регулюється попередньою редакцією статті 117 КЗпП України, яка не передбачала обмеження періоду виплати, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Тобто, з 01.07.2020 по 19.07.2022 період затримки виплати сум при звільнені апелянта складає 748 календарних днів. 
Відповідно до математичних обрахунків 679,23 грн. * 748 днів = 508064,04 грн. (п`ятсот вісім тисяч шістдесят чотири гривні чотири копійки). До цього періоду можливо застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, щодо принципу співмірності між розміром недоплаченої суми та розміром суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Після 19.07.2022, регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження періоду виплати, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні шістьма місяцями.
Тобто, з моменту проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні апелянта з 30.06.2020 з урахуванням 6 місяців складає 183 дні.
Відповідно до математичних обрахунків 679,23 грн. * 183 дні = 124299,09 грн.
Таким чином, позивач вважає, що загальна сума середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні апелянта з 01.07.2020 до 27.01.2024 становить 508064,04 грн. + 124299,09 грн. = 632363,13 грн. (шістсот тридцять дві тисячі триста шістдесят три гривні тринадцять копійок). 
Відповідач скористався своїм правом та надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Крім того, відповідач, також не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обгрунтування своєї апеляційної скарги відповідач зазначив, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Судової палати Верховного Суду з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Враховуючи викладене, відповідач просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 по справі № 440/1736/24 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУНП в Полтавській області залишити без задоволення.
Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву до Другого апеляційного адміністративного суду на апеляційну скаргу відповідача.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, натомість апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом ГУНП в Полтавській області від 30.06.2020 №271о/с підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника Кременчуцького відділу поліції, з 30.06.2020 звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу). Цим наказом визначено за необхідне виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні за 26 років.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.02.2023, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2023 у справі №440/9717/22, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Цим судовим рішенням, крім іншого, було зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 26 (двадцять шість) повних календарних років служби відповідно до положень частини першої статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" з урахуванням індексації грошового забезпечення у розмірі 1023,67грн.
Відповідно до витягу з карткового рахунку позивача, відкритого у Акціонерному товаристві комерційний банк "ПриватБанк", відповідачем 27.01.2024 здійснено зарахування грошових коштів в сумі 10662,70 грн з призначенням платежу "ГУНП в Полтавській області 1007020,2800, добровільне виконання рішення суду по справі №440/9717/22 (одноразова грошова допомога при звільненні з урахуванням індексації) ОСОБА_1 ".
Вважаючи, що він має право на нарахування та виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з з 30.06.2020 по 27.01.2024, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, про необхідність визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 відповідно до положень статті 117 КЗпП України середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 01.07.2020 по останній день затримки розрахунку при звільненні - 26.01.2024 включно, але не більш як за шість місяців та стягнення з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10 662,70 грн (десять тисяч шістсот шістдесят дві гривні сімдесят копійок).
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних підстав.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 1-2 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” встановлено, що військовослужбовці користуються всіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949   № 95 “Про захист заробітної плати”, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
У спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002   за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01.07.2022 № 2352-IX, чинний з 19.07.2022   внесені зміни, зокрема в статті 116, 117, 233 КЗпП України.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу.
Згідно із ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Редакція статті 117 КЗпП України (викладена відповідно до Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин №2352-ІХ від 01.07.2022) набрала законної сили з 19.07.2022.
Варто зауважити, що стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом № 2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні вказаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд неодноразово вказував на те, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на приведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи : розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Із урахуванням вищевикладеного, оскільки з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України діє у редакції Закону №2352-ІХ, а тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився, то   спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19.07.2022 і після цього.
Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду від 28.06.2023  у справі № 560/11489/22  від 29.01.2024 по справі №560/9586/22.
Позивач, звертаючись з позовом до суду просив зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби в поліції з 30.06.2020 по 27.01.2024 у розмірі 123 619,86 грн., з даного приводу колегія суддів зазначає наступне.
Позовні вимоги у частині визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.06.2020 до 27.01.2024 не підлягають задоволенню, оскільки 30.06.2020 є останнім робочим днем позивача та саме в цей день повинен був бути проведений остаточний розрахунок із ним, а першим днем затримки проведення такого остаточного розрахунку є 01.07.2020. Водночас, останнім днем затримки розрахунку при звільненні позивача є 26.01.2024.
Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку зі звільненням проведено виплатою на виконання рішення суду 27.01.2024, то із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців відповідно до вимог статті 117 КЗпП - 182 календарних дні.
Середньоденна заробітна плата позивача становить 679,23 грн, що підтверджується довідкою відповідача від 01.02.2024 № 27 аз (а.с. 7).
Враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», на корить позивача (за період шість місяців) необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 123 619,86 грн (679,23 грн. х 182).
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у цій адміністративній справі та правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 15.02.2024 року у справі №420/11416/23, враховуючи межі позовних вимог позивача, а також застосування чинної редакції ст.117 КЗпП України щодо періоду починаючи з 19.07.2022, судова колегія за наслідкам апеляційного перегляду цієї справи дійшла висновку, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог у розмірі 123 619,86 грн (сума заявлених позовних вимог, яка, з урахуванням, ст. 308 КАС не може бути збільшена судом апеляційної інстанції).
Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10 662,70 грн (десять тисяч шістсот шістдесят дві гривні сімдесят копійок), зробив помилкові висновки.
Із урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.
У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 року по справі № 440/1736/24, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 по справі № 440/1736/24 - скасувати.
Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області, яка полягає у непроведенні виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби в поліції з 01.07.2020 до 26.01.2024 у розмірі 123 619,86 грн.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції з 01.07.2020 до 26.01.2024 у розмірі 123 619,86 грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.М. Мінаєва    В.А. Калиновський