ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року	Львів	Справа № 500/1621/24 пров. № А/857/14168/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                  Курильця А.Р., Пліша М.А.,
з участю секретаря судового засідання          Єршової Ю.С.,
представника позивача                              Будза Т.В.,
розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року у справі № 500/1621/24 за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз» до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Подлісною І.М. в м. Тернополі Тернопільської області 01.05.2024 року), -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз» (далі – ПрАТ «Тернопільгаз», позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – ВДВС, відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову заступника начальника ВДВС Декайло-Смакули І.П. від 05.03.2024 ВП № 74335435 про стягнення виконавчого збору в розмірі 189125,42 гривень.
Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що розгляд судом вимог про оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби є за своєю правовою суттю формою судового контролю за виконанням постановленого судового акта, а відтак, має здійснюватись саме тим судом, який постановив рішення у справі та видав виконавчий лист. Звертає увагу на правильність розрахунку виконавчого збору і відсутність підстав для його нестяґгнення.
Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просив в задоволенні такої відмовити, оскаржене рішення залишити без змін.
Представник позивача, приймаючи участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Апелянт правом на участь у судовому засіданні не скористався, був належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, відтак неявка його представника у судове засідання, відповідно до положень статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що постановою ВДВС від 05.03.2024 відкрито виконавче провадження № 74335435 (далі - ВП № 74335435) на підставі виконавчого листа № 605/237/21, виданого Підгаєцьким районним судом Тернопільської області 29.02.2024, про стягнення з ПрАТ «Тернопільгаз» (далі також – боржник) на користь ОСОБА_1 (далі також - стягувач) матеріальної шкоди в сумі 46763,31 грн та моральної шкоди в сумі 2592000 грн.
В межах даного ВП № 74335435 винесено постанову про стягнення з ПрАТ «Тернопільгаз» на користь ВДВС виконавчого збору у розмірі 189125,42 грн.
Також з матеріалів справи встановлено, що згідно з вироком Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 14.07.2023 у кримінальній справі № 605/237/21, який набрав законної сили, стягнуто з ПрАТ «Тернопільгаз» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 46763,31 грн та моральну шкоду в сумі 2592000 грн.
Після набрання законної сили вироком Підгаєцького районного суду від 14.07.2023 у справі № 605/237/21 (далі - вирок) між ПрАТ «Тернопільгаз» та потерпілим ОСОБА_2 , представником якого є ОСОБА_3 , укладено угоду від 09.11.2023 про розрахунки з погашення матеріальної та моральної шкоди шляхом розстрочення виконання вироку згідно з графіком до 31.10.2024.
Станом на 01.03.2024 ПрАТ «Тернопільгаз» сплачено потерпілому ОСОБА_1 747509,14 грн.
29.02.2024 стягувач звернувся до Підгаєцького районного суду з заявою про видачу виконавчого листа, який надалі було передано для виконання Відповідачу.
Позивачем 04.03.2024 подано до ВДВС заяву про відкладення виконавчих дій, в якій, зокрема, викладені обставини щодо добровільного виконання вироку Позивачем та докази на підтвердження вказаних обставин - платіжні інструкції про проведення платежів потерпілим та угоди про розстрочення платежів.
Також у поданій заяві про відкладення проведення виконавчих дій ПрАТ «Тернопільгаз» повідомляло відповідача про наявність підстав для відкладення проведення виконавчих дій, так як на розгляді в Підгаєцькому районному суді перебуває заява про розстрочення виконання вироку суду.
Так, 01.03.2024 до Підгаєцького районного суду Тернопільської області було подано заяву про розстрочення виконання вироку від 14.07.2023 в частині стягнення з ПрАТ «Тернопільгаз» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням на користь потерпілих, в т.ч. і стягувача.
Відповідно до повідомлення Підгаєцького районного суду судове засідання з розгляду заяви Позивача про розстрочення виконання вироку у справі № 605/237/21 призначено на 21.03.2024.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на наявність угоди про розрахунки з погашення матеріальної та моральної шкоди у справі № 607/237/21 від 09.11.2023, добровільне виконання боржником вироку суду в частині виплат потерпілому ОСОБА_1 та беручи до уваги факт перебування в провадженні Підгаєцького районного суду Тернопільської області заяви про розстрочення виконання вироку, яка на час розгляду даної адміністративної справи судом першої інстанції не вирішена, підстави для нарахування виконавчого збору були відсутні.
Також суд першої інстанції зазначив, що про протиправність оскаржуваної постанови від 05.03.2024 року свідчить відсутність реального примусового виконання виконавчого документа.
Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).
Статтею 1 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
За приписами частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частинами п`ятою та шостою статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно із частиною четвертою статті 27 Закону № 1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Пунктом 8 розділу ІІІ «Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 (далі – Інструкція № 512/5), передбачено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору. Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
Таким чином, приймаючи одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, державний виконавець діє правомірно, відповідно до норм чинного законодавства.
Поряд з цим, згідно з частиною першою статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що виконавчий збір є своєрідною штрафною санкцією майнового характеру за невиконання в добровільному порядку виконавчого документа, а обов`язковою передумовою стягнення виконавчого збору є вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (частина друга статті 27 цього ж Закону).
Частиною п`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII визначено вичерпний перелік підстав, за яких виконавчий збір не стягується. Крім того, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина сьома статті 27 Закону № 1404-VIII).
Частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього ж Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Отже, системний аналіз положень статті 26, статті 27 Закону № 1404-VIII, Інструкції № 512/5 в аспекті спірних правовідносин дає підстави суду апеляційної інстанції дійти висновку, що стягнення виконавчого збору, крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується, пов`язується з початком примусового виконання виконавчого документа. Останнє розпочинається з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій, з-поміж іншого, державний виконавець зобов`язаний зазначити суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню.
Верховний Суд у постановах від 28.04.2020 по справі № 480/3452/19, від 20.11.2019 по справі № 480/1558/19 дійшов висновку, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання. Стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення із винесенням відповідної постанови.
Стягнення з боржника виконавчого збору під час відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України. Дана правова позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом у постановах від 23.01.2019 року (справа № 703/1086/17), від 13.02.2019р. (справа № 295/13991/16-а), та від 19.09.2019р. (справа№ 420/1373/19).
Апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що на момент пред`явлення виконавчого листа до виконання та винесення оскаржуваної постанови вирок Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 14.07.2023 у кримінальній справі № 605/237/21 в частині стягнення з ПрАТ «Тернопільгаз» на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 46763,31 грн та моральної шкоди в сумі 2592000 грн не виконано.
Відтак, оскаржувана постанова, винесена заступником начальника ВДВС Декайло-Смакулою І.П. 05.03.2024 в межах виконавчого провадження ВП № 74335435 про стягнення виконавчого збору, є правомірною.
Щодо покликання позивача на те, що боржником до моменту відкриття виконавчого провадження рішення суду виконувалося в добровільному порядку, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи є платіжні інструкції про перерахування коштів стягувачу згідно угоди про розрахунки з погашення матеріальної та моральної шкоди у справі № 605/237/21, в якій зазначено, що ПрАТ «Тернопільгаз» зобов`язується і гарантує відшкодувати на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матеріальну шкоду в сумі 46763,31 грн. та моральну шкоду в сумі 2592000 гривень, всього: 2638763,30 грн., відповідно до графіка.
Проте із наявних платіжних інструкцій вбачається що стягувачу в суму погашення боргу перераховано кошти: - платіжна інструкція № 2407 від 15.11.2023 на суму 262763,10 грн.; - платіжна інструкція № 10859 від 21.12.2023 на суму 216000,00 грн.; - платіжна інструкція № 141 від 23.01.2024 на суму 216000,00 грн.; - платіжна інструкція № 712 від 29.02.2024 на суму 52746,04 грн., що є порушенням угоди про розрахунки, та свідчить про невиконання вироку суду.
Більше того, аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про відсутність на момент вирішення спору судом першої інстанції судових рішень про розстрочення виконання рішення суду. Зазначена вище угода про розрахунки погашення шкоди є волевиявленням двох сторін цієї . На момент пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання, стягувач вказав суму боргу, яку отримав від скаржника у ході виконання рішення суду.
Угода про розрахунки, яка укладена між сторонами, не є підставою для невинесення постанови про стягнення виконавчого збору межах виконавчого провадження.
Розрахунок виконавчого збору проведений відповідачем правильно, виходячи із залишку невиплаченої боржником стягувачу суми, визначеної вироком суду.
Перерахування до бюджету ПрАТ «Тернопільгаз», як податковим агентом, обов`язкових податків та зборів не спростовує жодним чином існування заборгованості та її розміру, визначеного відповідачем, оскільки у вироку суду чи інших процесуальних документах не визначено, що стягнута на користь потерпілого у кримінальній справі сума майнової та моральної шкоди має бути виплачена за виключенням таких податків і зборів.
Щодо покликань апелянта на те, що розгляд даного спору має здійснюватись саме тим судом, який постановив рішення у справі та видав виконавчий лист, колегія суддів виходить з наступних міркувань.
Частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. 
Таким чином, з урахуванням системного аналізу даної правової норми слід зазначити, що до адміністративного суду можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби, які супроводжують процес виконання наступних рішень: рішень інших органів (посадових осіб) (наприклад, виконавчих написів нотаріуса); постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору; постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів.
Частиною першою статті 287 КАС України встановлено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. 
Разом з тим, порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку, врегульований статтею 537 КПК України. Так, згідно із частинами третьою та четвертою статті 535 КПК України у разі, якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження. Органи, особи, які виконують судове рішення, повідомляють суд, який постановив судове рішення, про його виконання. 
Проте, зазначеними нормами не встановлено порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби. Водночас відсутнє і посилання на можливість такого оскарження за правилами Цивільного процесуального кодексу України.
Спір стосовно оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця чи іншої особи посадової особи органу державної виконавчої служби щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого судом у кримінальній справі, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного суду від 05.06.2019 у справі № 917/2267/14, від 27.03.2019 у справі № 824/297/18-а. 
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 07.06.2016, 22.02.2017, Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 12.09.2018 та Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.03.2018, 21.11.2018 та інших.
Оскільки у даному випадку стороною виконавчого провадження (боржником) оскаржується постанова державного виконавця про звернення стягнення на відшкодування моральної шкоди під час виконання вироку суду і законами України не встановлено іншого порядку оскарження цих дій, спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки правило ст. 287 КАС України є універсальним. Таким чином, беручи до уваги той факт, що дії державного виконавця та постанови винесені під час здійснення виконавчого провадження з приводу виконання вироку суду, постанова про стягнення виконавчого збору підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів зазначає, що даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду рішення суду.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню.
Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не дав належної оцінки встановленим обставинам, допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставного задоволення адміністративного позову, а відтак апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 травня 2024 року у справі № 500/1621/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову Приватного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільгаз» до Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про протиправною та скасування постанови відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено  25.07.24