ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2876/22  Номер провадження 22-ц/814/2544/24	Головуючий у 1-й інстанції Дністрян О.М.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.
розглянув у режимі відеоконференції в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Акрітова Павла Костянтиновича, представника ОСОБА_1 , на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 квітня 2024 року (час ухвалення судового рішення з 14:35:49 до не зазначено; дата виготовлення повного текста судового рішення - 13 квітня 2024) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька, 
треті особи: ОСОБА_3 , Миргородський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Макаренко Наталія Олександрівна. 
        Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, просила виключити відомості про ОСОБА_4 , як батька, з актового запису №2 від 20 серпня 2009 року про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
виключити відомості про ОСОБА_4 , як батька, з актового запису №05 від 15.11.2012 року про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
стягнути з відповідачки на її користь всі понесені нею судові витрати (витрати на оплату судового збору та витрати на оплату правничої допомоги, витрати на проведення судової молекулярно-генетичної експертизи).
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на такі обставини. 
21.02.2018р. між нею та ОСОБА_4   було зареєстровано шлюб, від якого 04.04.2018р. у них народилась донька - ОСОБА_7 .  До укладення їхнього шлюбу ОСОБА_4 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_1 з 21.02.2009р. до 12.11.2012р. У шлюбі ОСОБА_4 і ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_8 . 
15.05.2022р. позивачка дізналася про смерть свого чоловіка ОСОБА_4 .
При зверненні до нотаріуса матері померлого – ОСОБА_3 , було повідомлено про коло спадкоємців за станом на 01.07.2022р., а саме: ОСОБА_3 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину; ОСОБА_2 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину; ОСОБА_9 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину згідно п.4 ст.1268 ЦК України; ОСОБА_10 - спадкоємець за законом, який прийняв спадщину згідно п.4 ст.1268 ЦК України; ОСОБА_6 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину згідно п.4 ст. 1268 ЦК України. 
Позивачка стверджувала, що ОСОБА_4 за своє життя, в ході несення служби на передовій під час відбиття нападу з боку російської федерації на території України, в телефонній розмові з нею та матір`ю ОСОБА_3 повідомив їм, що мав розмову по телефону з братом відповідачки ОСОБА_1 , який повідомив секрет, що приховувався його родиною від ОСОБА_4 , а саме те, що ОСОБА_8 не є його біологічним сином.
Крім того, ОСОБА_4 ні їй, ні його родичам не повідомляв про наявність у нього дочки ОСОБА_11 , оскільки не міг знати про те, що записаний її батьком. 

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 квітня 2024 року позов задоволений частково.
Виключені відомості про  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як батька, з актового запису № 05 від 15 листопада 2012 року про народження  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого Виконавчим комітетом Солонцівської сільської ради Миргородського району Полтавської області, Україна.
В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 19 946 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот сорок шість) грн. 17 коп.

В апеляційній скарзі адвокат Акрітов П.К., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції у частині задоволених вимог скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимоги про виключення відомостей про  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як батька, з актового запису № 05 від 15 листопада 2012 року про народження  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги звертається увага, що суд не дав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_12 , який підтвердив, що ОСОБА_13 приїздив до помешкання ОСОБА_1 , коли та була вагітна на дев`ятому місяці, і допомагав йому відремонтувати стелю, тому ОСОБА_4 не міг не усвідомлювати, що саме він буде записаний батьком дитини.
Наголошується, що суд першої інстанції у порушення вимог процесуального закону прийняв до уваги письмовий доказ, а саме відповідь РТЦК та СП від 30 січня 2024 року, чим порушив принцип рівності сторін. 
Надані у справу доказу не підтверджують той факт, що за життя ОСОБА_4 не знав та не міг знати про те, що він був записаний батьком доньки ОСОБА_11 . 

У відзиві адвокат Хворост Д.М., представник ОСОБА_2 , посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стверджується, що суд першої інстанції належним чином проаналізував подані у справу докази і зробив правильний висновок по суті спору.
Звертається увага, що необхідність витребування письмового доказу - листа РТЦК та СП від 30 січня 2024 року, виникла після допиту ОСОБА_2 як свідка, у зв`язку з цим суду було подано клопотання про поновлення строку для подання доказів, яке було обгрунтовано задоволено. 

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що 21 лютого 2018 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 зареєстровали шлюб (т.1 а.с.14), у якому ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народилася донька ОСОБА_7 (т.1 а.с.20).
До укладення шлюбу з ОСОБА_2 ОСОБА_4 з 21 лютого 2009 року перебував у шлюбі з ОСОБА_1 (т.1 а.с.28), який рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 жовтня 2012 року (справа №2/1620/974/2012) розірвано (рішення набрало законної сили 12.11.2012р.) - (т.1 а.с.29).
У шлюбі ОСОБА_4 і ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_8 (т.1 а.с.21).
Згідно Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису № 05 від 15 листопада 2012р. про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про батька дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , вказані за бажанням матері та у зв`язку з відсутністю його паспорта на підставі рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30.10.2012 року, справа № 2/1620/974/2012, про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 12.11.2012р., при цьому зазначено, що відомості про громадянство та місце проживання батька відсутні (т.1 а.с.158-159).
З відповіді ІНФОРМАЦІЯ_7 №7/670 від 30 січня 2024р. вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , під час уточнення облікових даних у четвертому відділі у відомостях про сімейний стан та наявність неповнолітніх дітей вказав: «одружений ОСОБА_14 ,1994 р.н., син ОСОБА_8 , 2009 р.н., дочка ОСОБА_7 , 2018 р.н.» (т.2 а.с.83).
ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4 загинув в результаті танкового обстрілу, отримавши поранення несумісні з життям (а.с.15,16). 
Після смерті ОСОБА_4 приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Макаренко Н.О. 01.06.2022р. зареєстрована спадкова справа № 69334047 (т.1 а.с.19). Згідно довідки нотаріуса № 46/01-16 від 01.07.2022р. повідомлено відомості про коло спадкоємців станом на 01.07.2022р. (т.1 а.с.18):
-         ОСОБА_3 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину,
-         ОСОБА_2 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину,
-         ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину згідно п.4 ст. 1268 ЦК України,
-         ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_10 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину згідно п.4 ст. 1268 ЦК України,
-         ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_11 - спадкоємець за законом, яка прийняла спадщину згідно п.4 ст. 1268 ЦК України.
ОСОБА_10 народився в період шлюбу між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 (т.1 а.с.21,28). Сторонами спору визнається, що за життя ОСОБА_6 знав про те, що записаний батьком ОСОБА_15 , визнавав його за сина, повідомляв про своє батьківство відносно нього своїм близьким родичам, зокрема, матері та другій дружині, тривалий час спілкувався з ним, вказував його як сина у своїх облікових документах в ІНФОРМАЦІЯ_7 , з відповідним позовом про оспорювання батьківства не звертався. 
ОСОБА_6 , батьком якої записаний ОСОБА_4 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_12 . За життя ОСОБА_4 з позовом до суду про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини ОСОБА_6 не звертався.
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської облвсті від 30 жовтня 2012 року (справа № 2/1620/974/2012), яке набрало законної сили 12 листопада 2012 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 задоволено, шлюб між ними розірвано (т.1 а.с.29). Судовим рішенням встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини і разом не проживають з грудня 2009 року (т.1 а.с.27,29).
Згідно висновку експерта КЗ «Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи» № 1846-МГ від 23 жовтня 2023 року молекулярно-генетичним аналізом встановлено: у дитини ОСОБА_11 серед досліджених локусів виявлені алелі, які не виявляються у припустимого батька, тобто отримані від іншого чоловіка, встановлено, що померлий ОСОБА_4 не може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , народженої громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_13 (т.2 а.с. 28-31).

Задовольняючи позовну вимогу про виключення відомостей про батька відносно ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, доводи сторони позивача щодо необізнаності ОСОБА_4 про те, що він записаний батьком ОСОБА_11 , стороною відповідача не спростовані, тому оспорювати факт батьківства ОСОБА_4 щодо ОСОБА_6 після його смерті вправі спадкоємці, визначені ч.3 ст.137 СК України, зокрема, дружина, яка в силу ст.1261 ЦК України належать до першої черги спадкоємців за законом (т.1 а.с.14,18).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції відповідають установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.
У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2024 року (справа № 205/3895/20) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.
«По своїй суті позов про оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини, є негативним, в якому позивач стверджує, що певний чоловік не є батьком дитини. В такому разі за допомогою цього позову відбувається захист приватного інтересу позивача (зокрема, в сфері спадкування).
Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер до народження дитини, оспорити його батьківство мають право його спадкоємці, за умови подання ним за життя до нотаріуса заяви про невизнання свого батьківства (частина перша статті 137 СК України).
Якщо той, хто записаний батьком дитини, помер після пред`явлення ним позову про виключення свого імені як батька з актового запису про народження дитини, позовну заяву можуть підтримати в суді його спадкоємці (частина друга статті 137 СК України).
Якщо через поважні причини особа не знала про те, що записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти (частина третя статті 137 СК України).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2023 року у справі № 461/3122/19 з урахуванням принципу розумності надано тлумачення положень статті 137 СК України та зазначено, що вказана норма визначає випадки, за яких батьківство особи може бути оспорено після смерті особи, яка записана батьком дитини;
перший випадок стосується ситуації, коли чоловік ще під час вагітності жінки подав нотаріусу заяву про невизнання свого батьківства. У такому разі після смерті чоловіка оспорити батьківство можуть його спадкоємці (частина перша статті 137 СК України);
другий випадок охоплює ситуацію коли чоловік за життя подав позов до суду про виключення запису про нього як батька дитини. У цьому разі його спадкоємці можуть підтримати позовну заяву відповідно до положень статті
55 ЦПК про процесуальне правонаступництво (частина друга статті 137 СК України);
третій випадок оспорювання батьківства стосується ситуацій, коли через поважні причини чоловік не знав про те, що записаний батьком дитини, і помер. Однак на відміну від перших двох випадків можливість оспорити батьківство належить лише таким його спадкоємцям як дружина, батьки та діти (частина третя статті 137 СК України).
Таким чином, частиною третьою статті 137 СК України передбачено оспорювання батьківства правонаступником у зв`язку зі смертю особи, яка записана в актовому записі про народження батьком дитини та через поважні причини не знала про це. Закон дає право на оспорювання батьківства в цьому випадку спадкоємцям особи (дружині, батькам та дітям). При цьому поважність причин, за якими особа не знала, що вона записана батьком, є фактором, що оцінюється судом.»
Основним доводом апеляційної скарги є посилання на неврахування судом пояснень, які дав свідок ОСОБА_12 , брат відповідачки.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
       На переконання апеляційного суду суд першої інстанції дотримався наведених правил оцінки доказів і обгрунтовано не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_12 , оскільки вони не узгоджуються з іншими доказами у сукупності, зокрема із обставинами, що встановлені рішенням суду, яке забрало законної сили, відомостями, викладеними у листі  ІНФОРМАЦІЯ_7 №7/670 від 30 січня 2024р., тощо.
       Особа у цивільних, зокрема у сімейних, відносинах має розраховувати на справедливість, добросовісність і розумність інших учасників цих відносин, а це означає, що після трьох років припинення фактичних шлюбних відносин із ОСОБА_1 . ОСОБА_4 не був зобов`язаний з`ясовувати і перевіряти хто ж є батьком ОСОБА_11 , чи хто записаний її батьком у свідоцтві про народження, тобто доводи апеляційної скарги у цій частині є неспрожними.
       Стосовно доводів апеляційної скарги про незаконне прийняття судом доказів, поданих з порушенням вимог ст.83 ЦПК України, слід зауважити таке.
       Як вбачається з матеріалів справи, у межах підготовчого провадження адвокат Хворост Д.М., представник ОСОБА_2 , заявила клопотання про допит в якості свідка її довірительки (т.1 а.с.128). 
Ухвалою суду першої інстанції від 11 грудня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду (т.2 а.с.48).
Після допиту ОСОБА_2 як свідка у судовому засіданні 12 січня 2024 року (т.2 а.с.65), її представник адвокат Ховорост Д.М. 05 лютого 2024 року подала суду письмове клопотання про долучення доказу - листа  ІНФОРМАЦІЯ_7 №7/670 від 30 січня 2024р., одночасно заявивши клопотання про поновлення строку для подання доказу (т.2 а.с.80-81, 83).
У судовому засіданні 04 березня 2024 року суд задовольнив клопотання про поновлення строку для подання доказу (т.2 а.с.105).
Статтею 83 ЦПК України (ч.4,ч.5,ч.8) передбачена можливість подання суду доказів поза межами строку, встановленого судом або законом, якщо суд визнає поважними причини пропуску строку для подання таких доказів. 
       Проаналізувавши доводи представника позивачки стосовно поновлення строку на подання письмового доказу, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення такого клопотання і враховує недопустимість надмірного формалізму у застосуванні норм процесуального закону, особливо у таких чутливих спорах як сімейні.
       Окрім того, долучений судом письмовий доказ - лист  ІНФОРМАЦІЯ_7  №7/670 від 30 січня 2024р., не є єдиними і вирішальним на підтвердження обставин, якими обгрунтовані заявлені вимоги. 
Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів позивачки, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів. 
В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Хворост Д.М., представник ОСОБА_2 просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача 5000 грн судових витрат на правничу допомогу понесених останнім при апеляційному розгляді справи.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Сталою судовою практикою Верховного Суду сформована правова позиція про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року (справа № 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа №554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц), від 15 квітня 2020 року (справа № 199/3939/18-ц), від 09 червня 2020 року (справа № 466/9758/16-ц).
Отже, сторона по справі у підтвердження понесених витрат на правничу допомогу має надати суду в обов`язковому порядку документ, що посвідчує сплату коштів за надані послуги. 
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат позивачем надано: копію договору №52 від 11.07.2022 про надання правової допомоги ( а.с.182-183); копію детального опису робіт (а.с.184); копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю( а.с.185); акт приймання-передачі наданої правової допомоги №2 до договору про надання правової допомоги №52 від 11.07.2022( а.с.178); коп. платіжної інструкції про оплату адвокатських послуг( а.с.181).
Таким чином з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 5000 грн. витрат за надання правової допомоги.          

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Акрітова Павла Костянтиновича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати понесені останньою на правничу допомогу, в апеляційній інстанції, у розмірі 5000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 14 серпня 2024 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов   

 Судді: А.І.Дорош

 В.М.Триголов