Справа № 145/2121/23
Провадження № 22-ц/801/1784/2024
Категорія: 31
Головуючий у суді 1-ї інстанції Копилова Л. В.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року	Справа № 145/2121/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Медвецького С. К., Рибчинського В. П.,
з участю секретаря судового засідання Литвина С. С., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – приватний нотаріус Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Смоляк Людмила Станіславівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Тиховського Миколи Олеговича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Копилової Л. В. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог 
У грудні 2023 року  ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування земельної ділянки нікчемним та удаваним правочином.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_3 набула у власність земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дзвониської сільської ради Вінницького (Тиврівського) району Вінницької області з кадастровим номером 0524582700:01:002:0167, площею 6,0437 га. 
За життя вони з чоловіком домовлялися про те, що кошти за продану земельну ділянку мають розділитися на три частини: одна тому хто з них залишиться, дві інші частини мають бути розділені між їхньою дочкою ОСОБА_4 та онукою (дочкою померлого сина) ОСОБА_2 . 
У 2022 році позивачка вирішила продати вказану земельну ділянку орендарю ПП «Віта». Своє рішення вона озвучила дочці та онучці. Через декілька днів ОСОБА_2 запропонувала їй викупити у неї земельну ділянку за суму, яка дорівнює одній третині частини суми, за яку вона дійшла згоди з орендарем і віддати ці кошти в розмірі 100 000 грн її дочці ОСОБА_4 не пізніше, ніж за один рік. 
Також ОСОБА_2 пообіцяла забрати ОСОБА_1 жити до себе та доглядати її за власні кошти. Тоді вона остаточно погодилася на це, її дочка також погодилася на ці умови. На той час ОСОБА_2 перебувала у шлюбі та не бажала ділити цю землю зі своїм чоловіком. 
З метою уникнення непорозумінь з орендарем земельної ділянки, який мав переважне право на викуп у неї земельної ділянки, а також уникнення набуття права спільної часткової власності разом з чоловіком, ОСОБА_2 запропонувала продати їй земельну ділянку шляхом оформлення договору дарування, так як при цьому варіанті не потрібна згода орендаря на відчуження земельної ділянки. А задля фіксації суми, яку відповідачка буде винна ОСОБА_4 , в договорі дарування вони визначили ціну подарунку в 100 000 грн.
Так, 15 червня 2022 року ОСОБА_1 вважаючи, що підписує договір довічного утримання з відповідачкою, уклала нотаріально посвідчений договір дарування належної їй земельної ділянки. Протягом року онука її до себе жити так і не забрала, фінансово не утримувала, не віддала обумовлену суму їй дочці, а на даний час їх відносини взагалі погіршилися.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 у заявленому позові просила:
- визнати договір дарування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дзвониської сільської ради Вінницького (Тиврівського) району Вінницької області з кадастровим номером 0524582700:01:002:0167, площею 6,0437 га нікчемним (удаваним правочином) та повернути вказану земельну ділянку у її власність;
- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності відповідно до укладеного договору дарування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дзвониської сільської ради Вінницького (Тиврівського) району Вінницької області з кадастровим номером 0524582700:01:002:0167 площею 6,0437 га;
- стягнути з відповідачки на її користь судові витрати.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.
Суд першої інстанції зазначив, що особисто підписуючи договір дарування земельної ділянки, позивачка ОСОБА_1 була ознайомлена з його текстом та змістом і не могла не усвідомлювати, який саме договір вона укладає і які наслідки після цього настануть. 
Так, ОСОБА_1 є особою похилого віку. В судовому засіданні позивачка не змогла пояснити, в чому саме полягала їх домовленість з відповідачкою щодо її матеріального забезпечення чи догляду, яку конкретно допомогу та догляд, в якому порядку повинна була надавати їй відповідачка, лише узагальнено вказала на домовленість щодо матеріальної та фізичної допомоги. 
Вказане, на думку суду, є свідченням того, що між сторонами в дійсності не виникли права та обов`язки за договором довічного утримання. Будь-які докази, які б свідчили про те, що, незважаючи на укладання договору дарування земельної ділянки, в дійсності в правовідносинах сторін настали наслідки, які характерні для договору довічного утримання, в справі відсутні. 
Також позивачкою та її представниками не наведено і судом не встановлено жодних обставин, які б вказували на наявність у сторін обопільного свідомого наміру на приховання договору довічного утримання договором дарування задля певної особистої користі, що є істотною ознакою удаваності правочину.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Тиховський М. О. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 18 липня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Медвецький С. К., Рибчинський В. П.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 липня 2024 року справу призначено до розгляду на 15 серпня 2024 року на 10 год. 20 хв. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів позовної заяви.
Окрім того у суді першої інстанції стороною позивачки заявлялося клопотання про виклик та допит приватного нотаріуса, яка посвідчувала оскаржуваний правочин, про що була постановлена ухвала суду, проте приватний нотаріус вимоги ухвали не виконала, а судом не були вжиті заходи про притягнення до відповідальності за невиконання ухвали.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини, встановлені судом
15 червня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дзвониської сільської ради Вінницького (Тиврівського) району Вінницької області з кадастровим номером 0524582700:01:002:0167 площею 6,0437, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Смоляк Л. С. (а. с. 6-7).
Цього ж дня право власності на вказану земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 9-11).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
На відміну від договору дарування за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами мала на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи  припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Верховного Суду від 29 березня 2024 року у справі №523/13811/21).
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.
Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Судом першої інстанції було встановлено, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилалася під час звернення до суду із цим позовом.
Так, відповідно до умов спірного договору дарування ОСОБА_1 безоплатно передала у власність своїй онуці ОСОБА_2 належну їй на праві власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Дзвониської сільської ради Вінницького (Тиврівського) району Вінницької області з кадастровим номером 0524582700:01:002:0167, площею 6,0437 га. 
Підписуючи договір, дарувальник ОСОБА_1 підтвердила, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину (п. 3.7 Договору), дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, що їй зрозуміла природа цього правочину (п. 3.8 Договору).
Окрім того позивачкою не заперечується, а навпаки стверджується, підписання саме договору дарування.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів наявності у сторін обопільного свідомого наміру на приховання договору довічного утримання договором дарування задля певної особистої користі, що є істотною ознакою удаваності правочину.
Також судом не встановлено настання для сторін інших наслідків, ніж передбачені укладеним між ними договором дарування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач – є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач – для відхилення його заперечень проти позову.  
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.  
Зважаючи на викладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачка не надала належних та допустимих доказів спрямованості волі сторін спірного договору дарування на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цим договором, та настання між сторонами такого договору інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені договором дарування, оскільки позивачкою у встановленому законом порядку презумпція правомірності оскарженого правочину не спростована, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Твердження у апеляційній скарзі про те, що судом не були вжиті заходи про притягнення до відповідальності приватного нотаріуса за невиконання ухвали про виклик у судове засідання не впливають на обґрунтованість ухваленого рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin And Others V. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, слід залишити за нею.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Тиховського Миколи Олеговича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 червня 2024 року залишити без змін.
Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за нею.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий                                                                   В. В. Оніщук

Судді                                                                         С. К. Медвецький

                                                                               В. П. Рибчинський