ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року	Львів	Справа № 140/3525/24 пров. № А/857/18580/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді                                     Курильця А.Р., 
суддів                                                           Мікули О.І., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року в справі № 140/3525/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Валюх В.М.,
час ухвалення рішення – 17.06.2024 року,
місце ухвалення рішення – м.Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                      ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – відповідач) про визнання протиправною відмови та зобов`язання виплатити грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, зарахувавши період роботи у Луцькому базовому медичному коледжі на посаді завідувача відділення з 03 вересня 2012 року по 31 серпня 2019 року до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років та на отримання грошової допомоги.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 позивачка з 03.09.2012 по 31.08.2019 працювала на посаді “завідувача відділення”, яка не передбачена Порядком №909, тому ці періоди роботи не зараховані до страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV, яку призначено з 27.06.2023, що підтверджується листом ГУ ПФУ у Волинській області від 13.10.2023 № 32719-32871/Х-02/8-0300/23 (а. с. 18-19), витягом з електронної пенсійної справи (а. с. 29).
Листом від 13.10.2023 № 32719-32871/Х-02/8-0300/23, у відповідь на звернення щодо призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для виплати вказаної допомоги, оскільки стаж, який дає право на пенсію за вислугу років, становить 23 роки 06 місяців. До спеціального стажу не зараховано періоди роботи: з 03.09.2012 по 31.08.2019 – в зв`язку з відсутністю у Переліку № 909 посади завідувача відділення у вищих навчальних закладах І-ІІ рівня акредитації; з 12.02.2020 по даний час,  оскільки Комунальний заклад вищої освіти «Волинський медичний інститут» Волинської облради не відноситься до вищих навчальних закладів І-ІІ рівня акредитації (а. с. 18-19).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років.
Відповідно до п. 7-1 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е", - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України постановою від 23.11.2011 № 1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV.
Згідно з п. 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII, що передбачені, зокрема, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.93 № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".
Пункт 5 Порядку № 1191 передбачає, що грошова допомога надається особам, яким, починаючи з 1 жовтня 2011 року, призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
Із системного аналізу наведених вище норм вбачається, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується із наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах і вихід на пенсію саме з цих посад у закладах та установах державної і комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.
Переліком № 909 (у редакції, чинній після внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2002 року № 1436) установлено заклади освіти і посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років – у вищих навчальних закладах I-II рівнів акредитації, професійно-технічних навчальних закладах на таких посадах: директори, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної, навчально-виробничої) роботи, старші майстри виробничого навчання, майстри виробничого навчання, викладачі, педагоги професійного навчання, практичні психологи, соціальні педагоги, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.
Аналіз цих норм права дає підстави зробити висновок, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на визначених законодавством посадах, досягненням пенсійного віку, працюючи на цих роботах, а також неотриманням такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" будь-якого іншого виду пенсії.
Зазначений підхід до застосування п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в аналогічних спорах неодноразово було висвітлено у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 234/13835/17, від 20.02.2019 у справі № 462/5636/16-а, від 19.03.2019 у справі № 466/5637/17, від 24.04.2019 у справі № 450/3061/16-а.
Суть зазначеної грошової допомоги полягає в додатковій гарантії для працівників, які працювали в установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Наявність такої гарантії спонукає осіб працювати саме в установах державної або комунальної форми власності і набувати необхідний стаж у зазначених установах.
Як вбачається із матеріалів справи, при призначенні пенсії за віком грошова допомога відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону № 1058-IV не була виплачена позивачу у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу, який, на думку відповідача, становить 23 роки 06 місяців при необхідному 30, та з цих підстав відповідач відмовив позивачу у виплаті зазначеної допомоги листом від 13.10.2023 № 32719-32871/Х-02/8-0300/23
Так, період з 03.09.2012 по 31.08.2019 не був зарахований до спеціального стажу роботи позивачки у зв`язку з відсутністю у Переліку № 909 посади завідувача відділення у вищих навчальних закладах І-ІІ рівня акредитації.
Судовим розглядом встановлено, що станом день досягнення пенсійного віку 26.06.2023 позивач працювала в установах комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а саме: на посаді викладача терапевтичних дисциплін Комунального закладу вищої освіти «Волинський медичний інститут» Волинської обласної ради, що підтверджується записами в трудовій книжці  серії НОМЕР_1 (а. с. 10-16) та довідкою  Комунального закладу вищої освіти «Волинський медичний інститут» Волинської обласної ради від 04.09.2023 № 460/04/2-23 (а. с. 20-21).
Позивач до 27 червня 2023 року (дата призначення вищезазначеної пенсії) будь-якого іншого виду пенсії не отримувала, що не заперечується відповідачем.

Щодо наявності спеціального стажу та доводів апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів зазначає наступне. 
В період з 03.09.2012 по 31.08.2019 позивач працювала на посаді завідувача відділення (з 01.09.2015 на 0,75 посади) в Луцькому базовому медичному коледжі (І-ІІ рівнів акредитації).
Згідно рішення Волинської обласної ради від 12.02.2020 №28/28 Луцький базовий медичний коледж перейменовано та змінено тип закладу на Комунальний заклад вищої освіти «Волинський медичний інститут» Волинської обласної ради. 
Суд попередньої інстанції правильно зауважив, що відповідно до абзацу першого пункту 3 частини першої статті 28 Закону України ««Про вищу освіту» від 01.07.2014 № 1556-VII (далі – Закон № 1556-VII), коледж – заклад вищої освіти або структурний підрозділ університету, академії чи інституту, що провадить освітню діяльність, пов`язану із здобуттям ступеня бакалавра та/або молодшого бакалавра, проводить прикладні наукові дослідження та/або творчу мистецьку діяльність.
Приписами частини другої статті 53 Закону № 1556-VII визначено, що педагогічні працівники - це особи, які за основним місцем роботи у вищих навчальних закладах провадять навчальну, методичну та організаційну діяльність.
Згідно з частиною третьою статті 55 Закону № 1556-VII повний перелік посад науково-педагогічних і педагогічних працівників вищих навчальних закладів установлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, у Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 № 963, посада завідувача відділенням навчального закладу відноситься до посад педагогічних працівників.
Колегія суддів також зазначає, що у постановах від 02.04.2019 у справі № 352/1740/16-а, від 29.11.2019 у справі № 414/53/17, від 21.05.2020 у справі № 338/263/17 Верховний Суд дійшов наступних висновків: "…Згідно із пунктом 4 Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 № 78 "Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України "Про освіту", частини першої статті 25 Закону України "Про загальну середню освіту", частини другої статті 18 і частини першої статті 22 Закону України "Про позашкільну освіту" (далі - Порядок № 78), працівникам підприємств, установ, організацій, які крім основної роботи займалися викладацькою роботою у навчальних закладах обсягом не менше ніж 180 годин на навчальний рік, до стажу педагогічної роботи для виплати надбавки за вислугу років зараховуються місяці, протягом яких проводилася викладацька робота.
За наведеного правового регулювання, зарахування роботи на посаді до спеціального педагогічного стажу можливе за умови, якщо викладацька робота займає не менше ніж 180 годин на навчальний рік, а також якщо працівникам підприємств, установ, організацій, які крім основної роботи працювали за сумісництвом на посадах науково-педагогічних або педагогічних працівників з обсягом роботи не менше ніж на 0,25 посадового окладу (ставки заробітної плати).
Матеріалами справи стверджується, що за період роботи на посаді завідувача відділенням, позивач вела також викладацьку роботу (за кваліфікаційною категорією «спеціаліст вищої категорії», педагогічним званням «викладач-методист» та з доплатою за вислугою років) в такому обсязі: у 2012-2013 н.р. – 720 год., у 2013-2014 н.р. – 720 год., у 2014-2015 н.р. – 720 год., у 2015-2016 н.р. – 880 год., у 2016-2017 н.р. – 690 год., у 2017-2018 н.р. – 690 год., у 2018-2019 н.р. – 690 год., що підтверджується довідкою  Комунального закладу вищої освіти «Волинський медичний інститут» Волинської обласної ради від 04.09.2023 № 460/04/2-23 (а.с. 20-21).
Крім того, з витягів з наказів від 31.08.2012 № 83/ос, від 30.08.2013 № 105/ос, від 29.08.2014 № 105/ос, від 31.08.2015 № 97/ос, від 30.08.2016 № 110/ос, від 30.08.2017 № 125/ос, від 31.08.2018 № 139/ос вбачається встановлення позивачу педагогічного навантаження понад норму (а.с. 22-28).
Отже колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про не перебування позивачки на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених вище правових норм, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 має право на виплату грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, позаяк станом на день звернення до відповідача за призначенням пенсії позивач досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV, працювала та продовжує працювати на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, має спеціальний страховий стаж більше 30 років.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

                                                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року в справі № 140/3525/24 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. І. Мікула 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 25 вересня 2024 року.