Постанова 
Іменем України
 
09 липня 2024 року      
                                                 
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/10964/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Немировської О. В., 
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
 
на рішення Печерського районного суду м. Києва 
 
від 19 березня 2024 року 
 
в складі судді Батрин О. В.
 
у цивільній справі №757/2915/23-ц Печерського районного суду м. Києва
 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «НОВОСЕРВІС»
 
до ОСОБА_1 
 
про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,
 
                                    У С Т А Н О В И В: 
 
В січні 2023 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» (далі - ТОВ «КУЖЕ «НОВОСЕРВІС») посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує своїх зобов`язань з оплати наданих позивачем житлово-комунальних послуг, звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням збільшення позвних вимог, просив:
-         стягнути з відповідача заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 227 391,52 грн; інфляційні витрати в сумі 38 556,00 грн та 3% річних у розмірі 7 780,86 грн, а всього 273 728,38.
Позовна заява мотивовна тим, що ТОВ «КУЖЕ «НОВОСЕРВІС», як обслуговуюча організація, надає послуги з утримання будинку АДРЕСА_1 та його прибудинкової території, а також виконує функції балансоутримувача будинку, надає житлово-комунальні послуги на підставі укладеного з власниками квартир договорів.
Відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 та 01.03.2012 між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання послуг з утримання та управління будинку, прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг, предметом якого є надання житлово-комунальних послуг та відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався оплачувати послуги у встановлені договорами строки.
Проте, зобов`язання відповідача щодо своєчасної оплати за спожиті послуги виконані не були, у зв`язку із чим, за період з 01 лютого 2021 року по 31 січня 2024 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по квартирі АДРЕСА_2 , в загальному розмірі 227 391,52 грн.
Також вказував, що у зв`язку з простроченням відповідачем оплати за отримані послуги він, на підставі ст. 625 ЦК України, зобов`язаний сплатити інфляційні втрати в сумі 38 556,00 грн та 3% річних в сумі                    7 789,86 грн. 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року позов задоволено у повному обсязі. 
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що місцевий суд проігнорував його клопотання про відкладення розгляду справи, що позбавило його можливості надати свої заперечення стосовно заяви про збільшення позовних вимог.
 
Зазначив, що суд не взяв до уваги обставин не надання йому, як споживачу послуг, рахунків для їх оплати, а тому строк виконання зобов`язань не настав. 
 
Також в обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що суд розглянув справу з порушенням правил підсудності, адже місцем його реєстрації є АДРЕСА_3 .
За вказаних обставин, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Крім того, посилаючись на те, що апеляційна скарга подавалася до того, як було виготовлено повний текст оскаржуваного судового рішення, подав уточнення до апеляційної скраги, у яких зазначив, що судом не враховано об`єму використання гарячої та холодної води, їх водовідведення, а також щодо відсутності в договорі умов про обов'язок сплати компенсації за електроенергію.
 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду від 19.03.2024 залишити без змін.
 
Відзив мотивовано тим, що матеріали справи містять докази вручення заяви про збільшення позовних вимог представнику відповідача, а тому його твердження про не надання можливості надати свої заперечення є безпідставними.
 
Твердження скаржника щодо ненастання строку виконання грошового зобов`язання спростовується оплатами ОСОБА_1 , що свідчить про обізнаність щодо наявної заборгованості.
 
Доводи скаржника щодо порушення судом правил підсудності також є помилковими з огляду на те, що позови про стягення заборгованості за житлово-комунальні послуги має пред`являються саме за місцем знаходження нерухомого майна, тобто за правилами виключної підсудності.
 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без виклику учасників справи.
 
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона розглядається в письмовому провадженні без виклику учасників справи.
Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги на рішення суду від 19.03.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 221, 224).
Позивач належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги відповідача на рішення суду від 19.03.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 222, 225).
Колегія суддів вислухала доповідь судді-доповідача, дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції та дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 03.10.2011 та інформацією з державного реєстру речових права на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно від 14.09.2022 (а. с. 18-19).
01 березня 2012 року між ТОВ «КУЖЕ «НОВОСЕРВІС» та                  ОСОБА_1 укладено договір №102-049/1 про надання послуг з утримання та управління будинку, прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг, відповідно до умов якого визначено, що предметом договору є наданням виконавцем, а споживачем своєчасної оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території, послуг з управління будинком та прибудинковою територією, забезпечення можливості отримання споживачем послуг з центрального опалення, централізованого постачання і водовідведення гарячої та холодної води, електропостачання, забезпечення утримання служби консьєржів в будинку та/або контрольно-пропускних постів до будинку, контрольно-пропускного в`їзду на територію, патрульної служби в будинку і на території, об`єктів зеленого господарства та інших об`єктів благоустрою на прилеглих територіях (а. с. 7-12).
За змістом статей 322, 360  ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом; співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартир та нежитлових приміщень у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території. 
Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі - Закон № 2189-VIII) визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2189-VIII житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2189-VIII передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII).
Щодо належного утримання та забезпечення належного санітарного, протипожежного і технічного стану спільного майна багатоквартирного будинку, то такий обов`язок відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» покладено на співвласників багатоквартирного будинку.
Згідно зі ст. 13 Закону № 2189-VIII, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:
1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);
2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);
3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);
4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Як вже вказувалося вище, споживач у відповідності до вимог закону України "Про житлово-комунальні послуги" повинен здійснювати оплату житлово-комунальних послуг щомісячно. Такі ж вимоги передбачені в п. 7 Правил користування будинку та прибудинкової території, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 №572, із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24.01.2006.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Пунктом 4.1.9. договору, зазначено, нарахувати у разі несвоєчасного внесення Споживачем плати за наданні Послуги пеню в розмірі, встановлено цим договором, інфляційні збитки та три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України.
Відповідно до наданого позивачем уточненого розрахунку заборгованості за надані послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг квартири АДРЕСА_2 , за період з 01.02.2021 року по 31.01.2024 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в загальному розмірі 227 391,52 грн.
Також, згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, на суму заборгованості у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано інфляційні втрати в сумі 38 556,00 грн та 3% річних в сумі                    7 780,86 грн(а. с. 23).
При цьому, у заяві про збільшення позовних вимог та розрахунку заборгованості (а. с. 110-161) враховані положення Постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 №206 «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», відповідно до якої до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. У зв`язку з цим, інфляційні втрати та 3% річних за період з лютого 2022 року не нараховувались.
Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем зазначеної суми заборгованості.
Суд першої інстанції встановив вищевказані обставини, застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та як наслідок дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В апеляційній скарзі позивач посилався на позбавленя його права на надання заперечень на заяву про збільшення позовних вимог, однак колегія суддів не приймає такі доводи з огляду на наступне.
Колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Докази направлення позивачу та його представнику заяви про збільшення позовних вимог місяться на а. с. 164. За інформацією з відстеження трекінгового номеру поштового відправлення через веб-сайт Укрпошти відповідач не отримав поштове відправлення №0110315160065 13.02.2024 з відміткою «інші причини». Водночас представник відповідача, адвокат Бабій М. В. 19.02.2024 отримав вказану заяву з додатками згідно опису вкладення, про що свідчить відмітка «особисто» поштового повідомлення №0110315160057.
Отже, представник відповідача був ознайомлений із заявою про збільшення позовних вимог з додатками за місяць до судового засідання, тобто завчасно, однак скористався провом на власний розсуд та не подав жодних заперечень. 
Таким чином судом забезпечно принип змагальності сторін під час розгляду даної справи, а доводи скаржника в цій частині не приймаються колегією суддів до уваги.
Посилання скаржника щодо ненастання строку виконання зобов`язаня через не надання рахунків спростовується частковими оплатами відповідача, зазначеними у розрахунку заборгованості позивача за період з 01.02.2021 по 31.01.2024, що вказує на обізнаність відповідача про наявну заборгованість перед позивачем (а. с. 112-113).
Доводи скаржника про те, що судом не враховано об`ємів використання відвідачем гарячої та холодної води та їх водовідведення не приймаються колегією суддів, адже з матералів справи вбачається, що на підтвердження позовних вимог позивач надавав розрахунок заборгованості, в тому числі із зазначенням об`ємів викоритстаня спожитих послуг, однак відповідачем не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості. 
В матеріалах справи також відсутні належні докази, що розрахунок заборгованості здійснено невірно, якими, зокрема, можуть бути висновок експерта (спеціаліста), щодо розміру нарахування заборгованості зі сплати житлово-комунальних послуг.
Посилання скаржника щодо відсутності у позивача права на компенсацію електроенергії є необгрунтованими та недоведеними, оскільки не надано доказів, що витрати з електропостачання ним сплачуються іншій компанії, з якою укладено договір.
Колегія суддів також не приймає доводи скаржника щодо порушення підсудності розгяляду даної справи, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред?являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред?являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Якщо пов?язані між собою позовні вимоги пред?явлені одночасно щодо декількох об?єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об?екта, вартість якого є найвищою.
Виходячи з аналізу вищезазначеного, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов?язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно, тощо.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від              14 грудня 2020 року у справі №2/1519/8500/11.
Із позовної заяви вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги, що утворилася за квартирою АДРЕСА_2 . Отже, такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна.
3 урахуванням наведеного, позов про стягнення заборгованості за комунальні послуги має пред?являтися за місцем знаходження нерухомого майна, тобто за правилами виключної підсудності.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 10.04.2019 у справі №638/1988/17.
Згідно з висновком Верховного суду, викладеним у постанові від 10 квітня 2019 року (справа №638/1988/17), позов про стягнення
заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред?являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності, оскільки предметом позову є зобов?язання, які випливають з надання послуг централізованого постачання холодної води та водовідведення, які надаються за місцем знаходження
нерухомого майна.
Таким чином, позовна заява подана до Печерського районного суду                        м. Києва на підставі ч. 1 ст. 30 ЦПК України і підсудна зазначеному суду.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Разом з тим, колегія суддів вважає недоведеним розмір витрат на правничу допомогу, заявлений у відзиві на апеляційну скаргу, оскільки з огляду на положення ст. 137 ЦПК України, до відзиву не долучено доказів на підтвердження заявлених витрат.
 
Позивач, отримавши копію ухвали про відкриття апеляційного провадження, обізнаний про розгляд справи в спрощеному порядку без виклику сторін, однак до відзиву долучив лише договір про надання правової допомоги від 01.01.2023 між адвокатом Бабур О. П. та                       ТОВ «КУЖЕ «НОВОСЕРВІС», у якому зазначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, та за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується сторонами (п. 4.3-4.5 Договору)
 
Проте, до відзиву не долучено акту за результататами надання юридичної допомоги, яким би підверджувався факт узгодження ціни за договором про надання правової допомоги, а тому заявлена сума до стягнення у розмірі 20 000,00 грн не підтверджена належними та допустимими доказами та не підлягає стягенню із відповідача.
 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.
 
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
 
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України               
 
                                     П О С ТА Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2024 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                           О. Ф. Мазурик

Судді                                                                                           О. В. Желепа

                                                                                           О. В. Немировська