Номер провадження: 22-ц/813/952/24 
Справа № 947/12417/21
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання - Булацевської Я.В.,

       учасники справи:
       позивач - ОСОБА_1 
       відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»
       третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
       апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»
       на рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 червня 2022 року
у цивільній справі позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Товариства з обмеженою відповідальністю «2Х2 Фінанс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом до відповідачів ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», ТОВ «2Х2 Фінанс», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 24 лютого 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" та Товариством з обмеженою відповідальністю «2?2 ФІНАНС», який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Понамарьовою Д.В. за реєстровим номером 431; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру, загальною площею 56 кв.м., житлова площа 27,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «2х2 ФІНАНС», номер запису права власності: 40710671, дата та час реєстрації: 24.02.2021 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 21987551101; припинити право власності на квартиру, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «2х2 ФІНАНС». 
Позивач посилається на те, що 24 лютого 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» продав, а ТОВ «2х2 ФІНАНС» придбав у власність нерухоме майно - двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У березні 2021 року позивачу випадково стало відомо, що відповідно до вказаного договору нотаріус м. Києва без її згоди, без будь-яких доручень здійснив відчуження належного ОСОБА_1 нерухомого майна. Як зазначено у договорі купівлі-продажу нерухомого майна № 431 від 24.02.2021 р., право на продаж вказаного майна відповідач має на підставі Іпотечного договору від 17 січня 2007 р., договору купівлі-продажу майнових прав № GL3N016222 від 08.04.2020 р.
Позивач вважає Договір купівлі-продажу нерухомого майна незаконним та таким, що вчинений всупереч вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, зокрема порушено процедуру передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки іпотекодавець не отримував від іпотекодержателя письмових повідомлень про порушення обов`язків, не отримував вимогу про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та не отримував попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідачем був порушений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки.
Крім того, оцінка вказаної вище квартири є дуже низькою і під час укладення оспорюваного договору оцінка майна здійснена не була.
Позивач вважає, що оскільки зазначена квартира є єдиним місцем проживання позивача, зазначене нерухоме житлове майно, як таке, що відповідає вимогам підпункту першого пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуто (без згоди власника) протягом дії зазначеного закону.
Визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному випадку передбачає перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Отже, дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення. 
На підтвердження своїх доводів представник посилається на правові позиції, викладені у постанові КЦС ВС у справі № 465/1310/17 від 31.10.2018 та у постанов ВП ВС від 10.04.2019 у справі № 726/1538/16-ц. Враховуючи викладене, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги позивача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10.06.2022 року ухвалено позов ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», ЄДРПОУ 38750239, Товариство з обмеженою відповідальністю «2х2 ФІНАНС», ЄДРПОУ- 38618785, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, задовольнити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 24 лютого 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «2х2 ФІНАНС», який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Понамарьовою Д.В. за реєстровим номером 431.
Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру, загальною площею 56 кв.м., житлова площа 27,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «2?2 ФІНАНС», номер запису права власності: 40710671, дата та час реєстрації: 24.02.2021 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 21987551101.
Припинити право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «2х2 ФІНАНС».
Дане рішення є підставою для реєстрації за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення вмотивовано, тим, що при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичній перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Що не було вчинено ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», право власності на спірну квартиру до іпотекодержателя не перейшло. Позивач ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_2 зареєстровані та проживають у спірній квартирі, яка є предметом іпотеки, відомості про інше нерухоме майно, яке б перебувало у власності позивача відсутнє. Позивач постійно проживає у спірній квартирі, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м., іншого нерухомого житла у власності позивача немає, згоди на відчуження позивач не надавала. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», в особі представника Чайки І.В., подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції прийнято без належного з`ясування всіх обставин справи з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права просить його скасувати та відмовити у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у справі № 947/12417/21 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Товариства з обмеженою відповідальністю «2Х2 Фінанс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі зазначено, що 17 січня 2007 року, між Відкритим Акціонерним Комерційним Банком «НАДРА» (надалі - ПАТ КБ «НАДРА») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір та/або основний договір № ОД-20/01/2007/840-К/28, за умовами вказаного кредитного договору позичальникові було надано кредитні кошти у сумі 37 000,00 дол. США зі ставкою відсотків за користування даними кредитними коштами у розмірі 14,49 % відсотків річних на рік суми залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 16.01.2017 року (копія кредитного договору додається).
Для забезпечення виконання основного зобов`язання було укладеного договір іпотеки та/або іпотечний договір № б/н від 17.01.2007 року, який було укладено між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «НАДРА» та відповідно до якого в іпотеку було передане наступне майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_2 .
Даний іпотечний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопеділіс Т.Г. за реєстровим № 23.
Відповідно до статті 1 пункту 1.1. (Предмет договору) іпотеки: «за цим договором Іпотекодавець з метою забезпечення виконання Зобов`язання, що витікає із Кредитного договору, передає в іпотеку, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку Предмет іпотеки».
Відповідно до статті 2 пункту 2.1.2. (Запевнення та гарантії): «Предмет іпотеки є її приватною власністю, що підтверджується наступними документами: Свідоцтвом про право власності виданого Управлінням з питань розподілу та реалізації житла Одеського виконавчого комітету міської ради від 18.12.2000 року за № 841/2000.
В скарзі звертається увага суду, що у Товариства об`єктивно не виникає сумнівів, щодо законності підстав, в силу яких ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у позасудовий спосіб задовольнила вимоги кредитора, оскільки, зобов`язання за кредитним договором № ОД-20/01/2007/840-К/28, ніяким чином не виконане, що прямо суперечить нормами чинного законодавства та сталої судової практики, та що дало Товариству право укладати оспорюваний договір купівлі - продажу нерухомого майна.
Зокрема, відповідно до договору відступлення права вимоги № GL3N016222, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 577, згідно якого ПАТ КБ «НАДРА» відступив новому кредиторові, тобто, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права вимоги до позичальників зокрема й до ОСОБА_1 . Отже, відповідно до вказаного договору про відступлення права вимоги, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 складає: загальна сума заборгованості 1 653 421, 39 грн, тіло на дату ВВ 889 633,80 грн, проценти на дату ВВ 763 787, 59 грн.
Наведений розмір заборгованості за кредитним договором № ОД-20/01/2007/840-К/28 вказаний у гривневому еквіваленті та є витягом з додатку № 1 про відступлення прав вимоги. Апелянт додає, що вказаний розмір заборгованості за даним кредитним договором міститься, також у публічному паспорті активу лот № НОМЕР_2 , що і був відступлений ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Інформація щодо вказаного лоту знаходиться у публічному доступі на сайті ФГВФО, як і інформація, щодо заборгованості позивачки (витяг з додатку №1).
ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» може відзначити лише те, що ніяких сум заборгованості, відповідно до даного кредитного договору не нараховувались.
Вказана сума заборгованості була підрахована відповідальними особами Фонду Гарантування Вкладів Фізичних Осіб (надалі ФГВФО), станом на дату відступлення та за наявних відомостей, про наявність кредитної заборгованості.
Щодо відступлення права вимоги в скарзі зазначено, що для того щоб ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло статусу стягувача, згода боржника - не потрібна.
Товариством відзначається те, що ОСОБА_1 , право вимоги до якого було придбане на підставі договору № GL3N016222, який до речі, недійсним (нетоварним) судом не визнавався, тому с таким, що має законну силу.
Посилаючись на норми законодавства України та положення сталої Судової практики Верховного Суду України в скарзі зазначено, що відступлення права вимоги цілком можливе та законне на підставі укладення договору Цесії, що й було зроблено ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» при укладенні договору відступлення прав вимоги № GL3N016222 з ПАТ КБ «НАДРА», а позивачки про те, що у ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відсутня ліцензія Фінансової установи, в даному випадку не має жодного значення, оскільки для укладення договору Цесії така ліцензія не потрібна.
Окремо звертається увага на те, що ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» виконала всі умови встановлені нормами чинного законодавства України та в законний спосіб набула права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №ОД-20/01/2007/840-К/28.
Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, в скарзі зазначено, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» повідомляла Боржника цінним листом із описом вкладення про відступлення прав вимоги, а також, останньою були направлені іпотечні вимоги в порядку ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», на адресу вказану в договорі іпотеки (докази повідомлення додаються), а чи отримувала іпотекодавець вказані вимоги та повідомлення це залежить цілком від неї, оскільки ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» виконала всі необхідні умови відповідно до норм чинного законодавства та повідомляла боржника/іпотекодавця.
Аналогічного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-979цс15 від 23.09.2015 року.
При умові, що боржник з будь-яких підстав не отримав вищезазначені повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким боржник не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки Первісного кредитора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» які вказані в кредитному договорі, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.
Однак, неповідомлення боржника про заміну кредитора в зобов`язанні не звільняє його від обов`язку виконати взяте зобов`язання, а лише може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 516 ЦК України щодо виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові як належного виконання та ч. 4 ст. 612 ЦК України, відповідно до якої прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. У світлі того, що боржник не виконувала порушене нею зобов`язання за кредитним договором тривалий час, останній вигідно вказувати, що повідомлення про задоволення вимог іпотеко держателя, повідомлення про відступлення прав вимоги, та вимоги щодо виконання зобов`язання, не були направленими, або були направленими неналежним чином. З огляду на це, тепер можна не виконувати умови передбачені кредитним договором, що дуже зручно для того аби визнавати договір купівлі - продажу вказаної квартири недійсним, з огляду на те, що зобов`язання тепер ніби то відсутні.
Отже, підсумовуючи все вищевказане, в скарзі зазначено, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у законний спосіб, з використанням приписів договору іпотеки, задовольнила свої вимоги, як кредитора та іпотекодержателя, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідний обсяг прав вимоги для правомочності укладення договору купівлі - продажу, для задоволення вимог кредитора за рахунок предмету іпотеки і були використані в даному випадку у відповідності ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».
Також в скарзі акцентується увага суду на те, що позивач посилається на норми ЗУ «Про іпотеку», а саме: на норму ст. 33 цього закону, за якою іпотекодержатель може задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» зрештою і вчинила, використавши при цьому ст. 38 цього закону: ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не розуміє акцентування уваги збоку позивача на норми даного закону, оскільки положень ЗУ «Про іпотеку», остання дотрималася укладаючи договір купівлі - продажу оспорюваної квартири.
Тому, в даному випадку, відсилання позивача на норму «Про іпотеку» є недоречним та оманливим, оскільки положення цього самого закону були дотримані Товариством у повній мірі, включаючи тридцятиденний строк попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Як зазначалося вище, ВСУ у своїй Постанові №6-979ц15 від 23.09.2015 року: боржник з будь-яких підстав не отримав вищезазначені повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким боржник не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки Первісного кредитора, однак, неповідомлення боржника про заміну кредитора в зобов`язанні не звільняє його від обов`язку виконати взяте зобов`язання, а лише може бути підставок для застосування ч. 2 ст. 516 ЦК України щодо виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові як належного виконання та ч. 4 ст. 612 ЦК України, відповідно до якої прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора, отже, за вказаною постановою позивач мала погасити заборгованість за кредитним договором ПАТ КБ «НАДРА», на що мала достатньо часу, але нею того не було зроблено, оскільки наміру вирішувати питання про виконання зобов`язання за кредитним договором, боржниця не мала ні на рахунок ПАТ КБ «НАДРА», ні на рахунок ТОВ « ФК «Довіра та Гарантія».
Отже, підсумовуючи вищевказане, вбачається, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» діяла виключно відповідно до норм чинного законодавства України та договору іпотеки, укладаючи спірний правочин.
Щодо дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, в скарзі зазначено, що при виборі способу звернення стягнення на предмет іпотеки визначальними є умови іпотечного договору. Відповідно до укладеного іпотечного договору між ПАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 № б/н від 17.01.2007 року у статті 5 (Задоволення вимог іпотекодержателя) якого йде мова саме про: Останній підпункт п. 5.4 право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь - якій особі покупцеві на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому ст. 38 3У «Про іпотеку». Пунктом 5.3 передбачено Іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах пункту 5.3 договору іпотеки вказаного вище.
Задовольняючи позовну заяву суд першої інстанції посилається на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року (надалі - Мораторій) та загострює увагу на змісті останнього. Але, відповідно до Постанови Верховного Суду від 16 грудня 2019 року по справі № 607/4911/16-ц, в якій: Тлумачення статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.
Отже, висновком всього вищевказаного може бути ніщо інше, як те, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства задовольнила свої вимоги іпотекодержателя, шляхом використання положень норми 38 ЗУ «Про іпотеку», поза дією мораторію. Таким чином, квартира за адресою: АДРЕСА_1 надана в забезпечення виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором № ОД-20/01/2007/840-К/28, укладеним між ПАТ КБ «НАДРА» (правонаступником якого стало ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») та ОСОБА_1 була відчужена Товариством шляхом укладання договору купівлі - продажу з ТОВ «2Х2 ФІНАНС» в законний спосіб, оскільки до моменту продажу спірної квартири, зобов`язання за основним договором було невиконаним, а власник, такої квартири до моменту укладення договору - купівлі продажу була ОСОБА_1 (яка і була стороною укладеного іпотечного договору). Тому, ТОВ «ФК «Довіра та Гарнтія» скористалося своєю законною можливістю, передбаченою договором та чинним законодавством, чим задовольнила свої вимоги як кредитора та іпотекодержателя ОСОБА_1 .
Отже, задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріально права. Оскільки, Цивільні відносини регулюються законом України та випливають з договірних відносин, можна дійти висновку, що вчинені дії, та задоволення вимог кредитора за вказаним лають кредитним договором між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «2Х2 ФІНАНС» відповідають вимогам чинного законодавства та умовам договору іпотеки тому відразу стає зрозумілим, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у законний спосіб відчужила оспорювану квартиру використовуючи ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», а ТОВ «2Х2 ФІНАНС» є її добросовісним набувачем.
Також в скарзі посилаючи на вимоги Законів зазначено, що мораторій може діяти лише при умові, якщо такий кредит являвся споживчим. На момент укладення вказаного кредитного договору, поняття споживчий кредит було зазначене у п. 23, ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (редакція від 13.01.2006). Так, відповідно до зазначеної норми споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно вказаного кредитного договору, кредит надавався в іноземній валюті, а саме в доларах США. Так згідно п. 1.1. кредитного договору № О20/01/2007/840-К/28 від 08.06.2007 «Банк надає Позичальнику кредит для купівлі нерухомості на вторинному ринку у сумі 37000 доларів США 00 центів». Пунктом 4, ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Також ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачена методологія визначення процентних ставок за обслуговування подібних кредитів, яка визначається відповідно до нормативно-правових актів органів регулюючи ринок фінансових послуг. Провівши паралель з фігуруючим Договором кредиту, можна дійти до висновку, що банком, який надавав кредит Позивачу самостійно було визначені подібні ставки, що ще раз доводить невідповідність фігуруючого кредити поняттю саме споживчого кредиту.
Увагу суду також акцентують на тому, що Позивач шляхом підписання договору іпотеки надавав свою фактично безумовну згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки, що закріплене розділами 5 та 6 відповідного Договору іпотеки.
Також в скарзі є посилання на судову практики з подібного питання, Верховний суд 13.06.2018 у своєму рішенні у справі № 645/5280/16-ц прийшов до наступного висновку.
Предметом спору у даній справі було оскарження звернення стягнення на предмет іпотеки з боку фінансової компанії, яка викупила у банку право вимоги за валютним кредитом, який по усіх параметрах підпадав під визначення Закону України «Про мораторій», при цьому фінансова компанія використала право передбачене ст. 37 Закону України «Про іпотеку» і перереєструвала на себе право власності, чого не мала права робити через мораторій. Зазначені обставини дають підстави для висновків про те, що дії державного реєстратора при проведенні 15.11.2018 року державної реєстрації права власності на спірну квартиру проведені з дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», при цьому реєстрація права власності на предмет іпотеки за АКБ «Форум» здійснена за згодою позивача що висловлена у п. 5.4.1 договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

На апеляційну скаргу від ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Лисевич С.В. надійшов відзив.
У відзиві просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 та залишити без змін рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2023 року.
У відзиві зазначено, що доводи апеляційної скарги є неспроможними, а рішення Київського районного суду від 10.06.2022 року в цій справі є законним та обґрунтованим, просить зазначене судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Позивачка не погоджується з доводами апеляційної скарги та наголошує, що в матеріалах справи відсутні належні докази фактичного повідомлення її апелянтом про свій намір щодо укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу, за яким 24.02.2021 року було продано її квартиру на користь ТОВ «2х2 Фінанс». Також відсутні належні докази виконання апелянтом приписів ч. 1, 2 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку».
При цьому продаж квартири загальною площею 56, 0 кв. м. було за оскаржуваним в цій справі правочином було здійснено за 361 972, 00 грн, що на день продажу дорівнювало в еквіваленті 12978,56 доларів США (за курсом НБУ 27,89 грн. за 1 долар США на 24.02.2021 р.) - тобто 1 кв. м. Квартири було оцінено в 231,76 доларів США, що явно не відповідало звичайним цінам на житло у відповідному районі м. Одеси. Таким чином, через порушення апелянтом встановленого законом та іпотечним договором порядку звернення позасудового стягнення на предмет іпотеки позивачка була позбавлена можливості як усунути порушення кредитного зобов`язання, чим запобігти зверненню стягнення на її нерухоме майно, так і прийняти участь у визначенні продажної вартості квартири, за якою апелянт мав намір здійснити продаж.
Позивачка наголошує, що відчужений за оскаржуваним договором предмет іпотеки, а саме квартира АДРЕСА_3 є єдиним місцем її проживання та єдиним об`єктом нерухомості в її власності, і відповідає іншим вимогам підпункту 1 пункту 1 припису ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
У відзиві наголошується, що позивачка не була повідомлена апелянтом про його намір продавати зазначений об`єкт, ціна продажу з нею не узгоджувалась, хоча вона має на це право у відповідності до умов Іпотечного договору, згоду на цей правочин вона не надавала. Фактично оскаржуваним договором від 24.02.2021 року апелянт таємно від позивачки продав її єдину квартиру суб`єкту підприємницької діяльності, чим позбавив позивачку права на справедливе вирішення питання щодо погашення відповідної частини кредитного зобов`язання за рахунок предмету іпотеки.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» Земляков О.А. у судовому засіданні надав усні пояснення по суті справи, доводи скарги підтримав, просив апеляційний суд задовольнити апеляційну скаргу і скасувати рішення суду першої інстанції, відмовивши в задоволенні позовних вимог повністю.

ОСОБА_4 , представник позивача, у судовому засіданні надав пояснення, в яких зазначив, що суд першої інстанції правомірно вирішив цей спір, просив залишити рішення суду без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 18.12.2000 року, яке видане Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету Одеської міської ради, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві приватної спільної власності ОСОБА_1 
17.01.2007 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № ОД-20/01/2007/840-К/28, згідно якого банк надав позичальнику кредит на умовах та в порядку, передбаченого Кредитним договором. 17.01.2007 р. між банком та позивачем був укладений Іпотечний договір, для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 , посвідчений Сколопедіс Т.Г., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим № 23 від 15.03.2007 року між тими ж сторонами посвідчено Договір 1 про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, посвідченого тим же нотаріусом.
Відповідно до Договору іпотеки предметом іпотеки є двокімнатна квартира загальною площею 56,0 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договір іпотеки також містить положення, відповідно до якого іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету застави від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку».
Крім того, згідно п. 6.7 Договору іпотеки, визначена процедура про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання. А саме, п. 6.7.1 Договору іпотеки вказано, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечені іпотекою фактичні вимоги шляхом набуття права власності на предмет Іпотеки у порядку, передбаченому законодавством України.
Відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав №GL3N016222 від 08.04.2020 р., посвідченого державним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В., зареєстрованого за №578, відповідно до якого ПАТ «КБ «НАДРА» відступило право вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».
24 лютого 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та ТОВ «2Х2 ФІНАНС» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., за реєстровим номером 431.
Відповідно до вказаного вище договору ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», діючи відповідно до ст. 38 Закону України "Про іпотеку" продав, а ТОВ «2Х2 ФІНАНС» купив нерухоме майно - двокімнатну квартиру загальною площею 56,0 кв.м., житлова 27,3 кв.м., розташована за адресою АДРЕСА_1 .
Право власності на зазначене нерухоме майно належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.12.2000 року, яке видане правлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету Одеської міської ради квартира АДРЕСА_1 , договору №12 про пайову участь у будівництві житлового будинку № 36-А від 21.05.1999 року (право власності за ОСОБА_1 зареєстроване в КП Одеське БТІ та РОН» (реєстр №3289 с. 54, N?132 доп), 15.03.2013 року, ПНОМНО ОСОБА_5 .
Згідно п. 1 Договору купівлі-продажу нерухомого майна право на продаж вказаного нерухомого майна будь-якій особі належить іпотекодержателю (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»), на підставі Іпотечного договору (з усіма доповненнями та додатками до нього) від 17 січня 2007 року, договору купівлі-продажу майнових прав № GL3N016222 від 08.04.2020 року. Право ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» як іпотекодержателя нерухомого майна, що відчужується за цим договором, потверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 361778.
Згідно п. 5 Договору купівлі-продажу нерухомого майна вартість об`єкту нерухомого майна складає 361 972,00 грн, згідно висновку про вартість об`єкту незалежної оцінки ТОВ «Експертна оцінка майнових прав», оцінювач ОСОБА_6 .
Позивач ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_2 зареєстровані та проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки. Це підтверджується відміткою у паспорті громадянина України ОСОБА_1 та довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №250268418 від 29.03.2021 року власником вказаної вище квартири є ТОВ «2Х2 ФІНАНС».

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до ч.1 статті 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Ч.1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.
Згідно ст. 203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ст. 328 ЦК України, 1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно ч. 1 - ч. 3 ст. 36 та ч. 1 і ч. 2, ч. 5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-ІV, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлювальний документ на предмет іпотеки не подається.

Відповідно до підпункту 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304 -VII, 1. Протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Велика палата Верховного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №726/1538/16-ц зазначила, що квартира, яка була предметом іпотеки відповідала вимогам ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Також у постанові зазначено, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того що договір купівлі-продажу було укладено щодо майна, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземні валюті у період дії Закону № 1304-VII, тому дії банку з відчуження без згоди власника предмета іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України.

Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.05.2020 у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), Закон № 898-ІV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України № 1304 -VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закону України № 1304 -VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Вказана правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справах №127/16726/17-ц (провадження №61-39438св18), №607/2754/16-ц (провадження №61-29694св18), від 5 лютого 2020 року у справі №759/2038/18, від 19 лютого 2020 року у справі №758/2524/17 (провадження №61-448св19).

Отже, Верховний Суд виходить з того, що до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» тимчасова заборона примусового стягнення на майно, яке виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом в іноземній валюті, діє з урахуванням приписів Закону України «Про іпотеку» та забороняє звернення стягнення на предмет іпотеки, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті у будь-який спосіб. Під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути здійснено стягнення шляхом реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем без згоди іпотекодавця на його відчуження.

Враховуючи наведене, апеляційний суд, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшов висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів заяви та наданих сторонами доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» залишити без задоволення.

       Рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 червня 2022 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
       Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

        Ю.П. Лозко