ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

18 вересня 2024 року
м. Харків

справа № 635/5675/23
провадження № 22-ц/818/2500/24

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів - Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання : Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 квітня 2024 року, ухвалене суддею Савченко Д.М., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним.

В обгрунтування позову зазначає, що 05 лютого 2023 року він дізнався, що на його розрахункових рахунках діють обмеження накладені виконавчою службою. В процесі з`ясування цих обставин стало відомо, що відносно нього було ухвалено рішення Чортківським районним судом Тернопільської області по справі №608/2000/21 від 10 січня 2022 року, яким стягнуто з нього на користь ОСОБА_3 418 860грн. заборгованості за договорами позики та 300 720грн. штрафу внаслідок невиконання зобов`язання, та стягнуто з нього на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 7195,80грн. судового збору. Його представником під час розгляду справи був адвокат Марисюк О.Д., який частково визнав позов, а саме суму боргу, разом з цим, він заперечував лише проти штрафу. Вказує, що договір про надання правових послуг адвоката №065 від 09 грудня 2021 року він не підписував, до України з США не виїжджав та не міг фізично підписати вказаний договір.

Просить суд визнати недійсним договір про надання правових послуг адвоката №065 від 09 грудня 2021, укладений між ним та адвокатом Марисюком О.Д. з моменту його укладання.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 09 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 – задоволено.
Визнано недійсним договір про надання правових послуг адвоката №065 від 09 грудня 2021 року, укладений між адвокатом Марисюком О.Д. та ОСОБА_1 з моменту його укладання.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1073,60грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що перед визнанням позову відповідачем суд повинен був переконатися, що це визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Вважає, що даний позов фактично був направлений для встановлення преюдиційних обставин з метою ухилення від виконання зобов?язань, а не на захист порушеного права чи інтересу.
Суд не досліджував будь-яких доказів, а посилався лише на доводи сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що апелянт ОСОБА_3 був залучений до участі у справі в якості третьої особи та подавав заяви про ознайомлення із матеріалами справи. Разом з тим, останній жодного разу не скористався своїм право надати пояснення чи заперечення.
Звертає увагу на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції детально досліджувалася копія оспорюваного договору від 09 грудня 2021 року №065.
Вказує, що оспорюваний договір дозволив відповідачу по справі здійснювати незаконне представництво його інтересів і призвів до значних матеріальних збитків для нього. Тому саме визнання оспорюваного договору недійсним є належним способом захисту.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що наявні об`єктивні сумніви щодо відповідності укладеного договору про надання правових послуг адвоката №065 від 09.12.2021 дійсній волі ОСОБА_5 , та укладання цього договору саме ОСОБА_1 , оскільки останній на час його укладання перебував за межами України. Крім того, позов визнається відповідачем, а з боку третьої особи ОСОБА_3 були відсутні будь-які заперечення.

Проте, погодитися із таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що матеріали справи містять договір від 09 грудня 2021 року №065 між ОСОБА_1 та адвокатом Марисюк О.Д. про надання правових послуг адвоката, згідно умов якого останній зобов`язався надати правову допомогу ОСОБА_1 , зокрема у судах. Сторонами строк дії договору визначено до 30 грудня 2022 р. Місце укладання договору м. Харків.

На підставі отриманих повноважень ОСОБА_2 , як адвокат, здійснював представництво ОСОБА_1 під час розгляду справи №608/2000/21 в Чортківському районному суді Тернопільської області.

Як свідчать матеріали справи 10 січня 2022 року в рамках цивільної справи №608/2000/21 Чортківським районним суд Тернопільської області було ухвалено рішення яким було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 418 860грн. заборгованості за договорами позики та 300 720грн. штрафу внаслідок невиконання зобов`язання.
Стягнуто з ОСОБА_1 на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України 7 195,80грн. судового збору.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинених з дефектом волевиявлення – під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229–233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним – не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. 

Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночаснопо-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що переглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору про надання правових послуг адвоката №065 від 09 грудня 2021 року, посилаючись на те, що цей договір не він підписував, його умови не погоджував.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у №145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Як на підставу відсутності свого волевиявлення на укладання спірного правочину позивач зазначає, що станом на 09 грудня 2021 року (дата укладання спірного договору) він перебував за межами України, а тому не міг фізично його підписати.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, дійсно як убачається з закордонного паспорта № НОМЕР_1 позивача, а також витягу з реєстру прикордонної служби США форма І-94, останній на час укладання договору перебував поза межами України.

Разом з тим, відсутність позивача на території України станом на 09 грудня 2021 року (дата укладання спірного договору) не може беззаперечно свідчити про відсутність волевиявлення позивача на укладання спірного договору, оскільки даний договір міг бути укладений за допомогою засобів поштового зв?язку.

Клопотання про призначення відповідної судової експертизи з цього приводу позивачем не заявлялось та у справі не призначалось.

Враховуючи викладене, а також те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на спростування підпису позивача в оспорюваному правочині, колегія суддів вважає, що спірний договору не може вважати неукладеним, а у задоволенні його позову слід відмовити через обрання ним неналежного способу захисту, оскільки неукладений правочин не може визнаватися судом недійсним.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду від 05 червня 2024 року справа №335/8467/21.

Згідно п.п.1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.255, 257, 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 квітня 2024 року –скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним – залишити без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий -                                                                                        Н.П. Пилипчук

Судді -                                                                                                О.В. Маміна

                                                                                       Ю.М. Мальований