Справа № 465/2324/19                                Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2469/24                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       24 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Матяш С.І.
                       з участю представника відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами позивачки ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Подоляка Богдана Романовича на рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року в складі судді Кузя В.Я. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю з подальшим поділом,-
встановив:
У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що познайомилась з відповідачем у 2013 році та згодом вони разом поїхали за кордон, де влаштувались на роботу, винаймали квартиру, вели спільне господарство. Всі спільно зароблені кошти вони передавали в Україну її матері на зберігання. На початку червня 2016 року вони повернулись із-за кордону та проживали у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала відповідачу. 
30 липня 2016 року між ними зареєстровано шлюб.
Восени 2016 року ОСОБА_3 знову поїхав за кордон та всі зароблені кошти переказував їй, на ці кошти ними було придбано меблі у квартиру.
Крім того, 14 липня 2017 року вони придбали автомобіль марки «Opel Astra», 2006 року випуску, за який сплачено 5 000,00 дол. США і який зареєстрований на неї, а у серпні 2017 року – автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter» 316 CDI, 2004 року випуску, за який сплачено 10100,00 дол. США, який надалі відчужено іншій особі, однак відповідач продовжує ним користуватися.
Вказувала на те, що за час перебування у шлюбі вони придбали квартиру АДРЕСА_2 , покупцем якої у договорі купівлі-продажу одноосібно зазначений відповідач, а також майно, яке в квартирі знаходиться.
Відповідач під час укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири запропонував передбачити у договорі пункт, згідно із яким квартира куплена за його особисті кошти, на що вона погодилась, таким чином ввів її в оману, оскільки заздалегідь передбачав можливість розірвання шлюбу.
Вказувала на те, що відповідач має намір відчужити спільно придбану квартиру, оскільки проживає разом з іншою жінкою та поселив її у квартирі, яка придбана за спільні кошти, разом з рухомим майном, яке в ній перебуває.
З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог  ОСОБА_2 просила суд:
– встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 27 липня 2014 року до дати реєстрації шлюбу, тобто до 30 липня 2016 року;
– визнати об`єктом права спільної сумісної власності сторін:
– кватиру АДРЕСА_2 , вартістю 301 000,00 грн, та рухоме майно, що знаходиться у цій квартирі, а саме : холодильник «Веко» вартістю 3 600,00 грн, пральну машину «LG» вартістю 2 400,00 грн, кутовий диван вартістю 3 000,00 грн, загальною вартістю 9 000,00 грн;
– рухоме майно, що знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 , а саме: спальню, яка придбана 25 липня 2016 року, вартістю 30 520,00 грн, та меблі, які придбані 03 жовтня 2016 року, вартістю 4 506,00 грн;
– грошові кошти від продажу автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter» 316 CDI, 2004 року випуску, вартістю 260 000,00 грн;
– автомобіль марки «Opel Astra», 2006 року випуску, вартістю 130 000,00 грн;
– грошові кошти, виплачені за 1/4 ідеальну частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , у розмірі 100 000,00 грн;
– поділити спільне майно, набуте подружжям, а саме: визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 ; рухоме майно, вартістю 9 000,00 грн, що знаходиться у квартирі АДРЕСА_2 , та виділити їй у власність автомобіль марки «Opel Astra», 2006 року випуску;
– виділити відповідачу грошові кошти від продажу автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter» 316 CDI, 2004 року випуску; 1/2 ідеальну частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 ; грошові кошти виплачені за 1/4 ідеальну частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 ; рухоме майно зі списку вартістю 35 026,00 грн;
– стягнути з відповідача на її користь компенсацію за різницю у вартості розділеного майна в сумі 128 013,00 грн.
Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано встановленим факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю, як подружжя без офіційної реєстрації шлюбу, у період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року, тобто до дати реєстрації шлюбу.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3  квартиру АДРЕСА_2 .
У порядку поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 .
У порядку поділу спільного сумісного майна визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2 .
Залишено у власності ОСОБА_2 автомобіль «Opel Astra» G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 96 110,00 грн.
Залишено у власності ОСОБА_2 рухоме майно на загальну суму 9 000,00 грн, а саме: холодильник «Веко», вартістю 3 600,00 грн; пральну машину «LG», вартістю 2 400,00 грн; кутовий диван, вартістю 3 000,00 грн, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_2 .
Залишено у власності ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана 07 червня 2016 року, у розмірі 45 000,00 грн.
Залишено у власності ОСОБА_3 грошові кошти від продажу автомобіля «Mercedes Benz Sprinter» 316 CDi Combi (903) АКПШ, 2004 року випуску, вартістю 359 900,00 грн.
Залишено у власності ОСОБА_3 рухоме майно на загальну суму 35 026,00 грн, а саме спальний набір вартістю 30 520,00 грн; меблевий набір, вартістю 4 506,00 грн, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9 989,20 грн та судові витрати за проведення експертиз у розмірі 2 400,00 грн.
У решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю таких.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року сторони спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет та взаємні права та обов`язки, що підтверджується показаннями свідків.
Таким чином, установивши, що під час спільного проживання сторони придбали 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 та меблі для цієї квартири, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що це майно є спільним майном подружжя, та залишив у власності ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі вартості 1/4 частки вказаної квартири, яка була придбана 07 червня 2016 року, у розмірі 45 000,00 грн, а також залишив у власності ОСОБА_3 рухоме майно на загальну суму 35 026,00 грн, що знаходиться у вказаній квартирі.
Визнаючи право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 та здійснюючи її поділ, суд першої інстанції виходив із того, що ця квартира придбана під час шлюбу сторін, відповідач змусив позивачку при підписанні ним договору купівлі-продажу цієї квартири ствердити, що спірна квартира придбана за кошти, що є особистою приватною власністю відповідача та не надав доказів, які б підтверджували наявність у нього особистих коштів, за які придбана зазначена квартира.
Залишаючи у власності ОСОБА_2 рухоме майно на загальну суму 9 000,00 грн, а саме: холодильник «Веко» вартістю 3 600,00 грн; пральну машину «LG» вартістю 2 400,00 грн; кутовий диван вартістю 3 000,00 грн, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що це рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спільною сумісною власністю подружжя є автомобіль «Opel Astra» G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску та автомобіль «Mercedes Benz Sprinter» 316 CDi Combi (903) АКПШ, 2004 року випуску, який відповідач відчужив, а тому суд у порядку поділу майна подружжя залишив у власності ОСОБА_2 автомобіль «Opel Astra» G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску, а у власності ОСОБА_3 залишив грошові кошти від продажу автомобіля «Mercedes Benz Sprinter» 316 CDi Combi (903) АКПШ, 2004 року випуску.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на її користь різниці у вартості поділеного між ними майна в сумі 128 013,00 грн, суд першої інстанції зазначив, що судом вирішується питання щодо виділеного спірного майна в натурі та присудження рухомого майна кожному з подружжя, а тому не вбачав підстав для виплати грошової компенсації за відхилення від рівності часток подружжя.
Рішення оскаржили позивачка ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Подоляк Богдан Романович.
Постановою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про:
– визнання встановленим факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю, як подружжя без офіційної реєстрації шлюбу, в період з 27 липня 2014 року по 30 липня 2016 року, тобто по дату реєстрації шлюбу;
– визнання об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . кватири АДРЕСА_2 ;
– визнання в порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_2 права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 ;
– визнання в порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_3 права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 ;
– залишення у власності ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана 07 червня 2016 року, у розмірі 45 000,00 грн;
– залишення у власності ОСОБА_3 рухомого майна на загальну суму 35 026,00 грн, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 ;
– стягнення судового збору – скасовано та ухвалено в цій частині позовних вимог нову постанову, якою в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
У решті рішення суду залишено без змін.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року, тобто до дати реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна, яке придбано під час спільного проживання (1/4 частки квартири АДРЕСА_1 та меблів для цієї квартири), та їх поділу між сторонами, апеляційний суд виходив із того, що надані позивачкою світлини (фотографії), на яких зображено спільний відпочинок сторін, показання свідків, у тому числі про обставини, про які їм було відомо зі слів позивачки, якими підтверджується спільний відпочинок позивачки і відповідача, їх спільна присутність, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між ними склалися та мали місце з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року усталені відносини, які притаманні подружжю, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання у зв`язку з цим майна, придбаного в цей період часу, об`єктами права спільної сумісної власності сторін та поділ між ними цього майна.
Також суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції, визнаючи квартиру АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності, здійснюючи поділ цієї квартири та визнаючи за позивачкою та відповідачем за кожним з них право власності на 1/2 ідеальну частку, не звернув уваги на зміст договору купівлі-продажу квартири від 06 липня 2017 року, а саме: пункт 8 цього договору, який є чинним, а також зміст заяви ОСОБА_2 , справжність підпису якої посвідчено приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу Тернопільської області Осохівським В.М. 04 липня 2017 року, яка також є чинною, у якій вона стверджує, що її чоловік купує квартиру за кошти, що є його особистою приватною власністю та на вказану квартиру не виникає права спільної сумісної власності подружжя, якими сама позивачка спростовала презумпцію спільної сумісної власності на квартиру, оскільки зазначені договір купівлі-продажу і заява ОСОБА_2 підтверджують набуття спірної квартири саме в особисту приватну власність ОСОБА_3 .
При цьому, апеляційний суд зазначив, що позивачка як заінтересована особа не скористалася правом звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06 липня 2017 року в частині пункту 8 цього договору, а також щодо визнання за правилами одностороннього правочину недійсною її заяви, у якій позивачка стверджує, що її чоловік купує квартиру за кошти, що є його особистою приватною власністю та на вказану квартиру не виникає права спільної сумісної власності подружжя.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що квартира АДРЕСА_2 була придбана виключно за кошти ОСОБА_3 , а тому є його особистою приватною власністю і не може бути визнана об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому не підлягає поділу як спільне майно подружжя.
Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що автомобіль «Opel Astra» G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску, та автомобіль «Mercedes Benz Sprinter» 316 CDi Combi (903) АКПШ, 2004 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбані під час шлюбу сторін, а тому залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині поділу автомобілів.
Поряд з цим, апеляційний суд зазначив, що автомобіль Mercedes Benz Sprinter 316 CDi Combi (903) АКПШ, 2004 року випуску, відчужений відповідачем 03 листопада 2018 року, тобто під час шлюбу сторін, а позивачка не довела, що відповідач використав кошти від його продажу не в інтересах сім`ї.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на її користь різниці у вартості поділеного між ними майна, апеляційний суд, враховуючи вартість спільного майна подружжя, яке підлягає поділу, дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації за відхилення від рівності часток подружжя.
Постановою Верховного Суду від 17 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ рухомого майна подружжя та стягнення компенсації за різницю у вартості розділеного майна подружжя скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині постанову Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року залишено без змін.
05.08.2024 справа № 465/2324/19 надійшла на адресу апеляційного суду.
Таким чином, рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року оскаржується позивачкою ОСОБА_2 та представником відповідача ОСОБА_3 – ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні решти її позовних вимог є незаконним, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
Звертає увагу, що сторонами була погоджена вартість придбаного під час перебування в шлюбі майна та відповідач визнав позов в частині виплати грошової компенсації за відхилення від рівності часток у спільному майні подружжя, однак провів помилковий розрахунок. 
Вважає, що судом правильно надано оцінку доказам на підтвердження дійсної вартості придбаного майна, але його вартість не є максимально наближеною до розміру ідеальної частки у спільному майні, тому, оскільки, вартість всього спільного майна становить 1 070 036 грн, а за позивачкою визнано право на частку вартість якої становить 367 310 грн., то на її користь підлягає стягненню компенсація за відхилення від рівності часток подружжя в розмірі 167 408 грн, яку відповідач частково визнав. 
Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року в частині відмови у позові про компенсацію за відхилення рівності часток, враховуючи вартість отриманого сторонами майна, скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову про стягнення з відповідача грошової компенсації за відхилення від рівності часток в отриманому згідно розподілу майні.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Подоляк Б.Р. вказує, що рішення суду в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю в період з 27 липня 2014 року до 30 липня 2016 року, тобто, по дату реєстрації шлюбу, а також в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_2 та подальшого поділу квартири між сторонами, а також залишення позивачці в порядку поділу майна грошових коштів в розмірі вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана 07.06.2016, в розмірі 45 000 гривень 00 коп. та рухомого майна на загальну суму 35 026 грн, яке знаходиться в зазначеній квартирі, є незаконним і необгрунтованим, у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
Зазначає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в зазначений нею період, оскільки сторони, перебуваючи за кордоном, проживали окремо, мали окремий бюджет, не робили жодних спільних покупок, а почали спільно проживати фактично з дня реєстрації шлюбу. 
Стверджує, що показання свідків у справі не можуть вважатись такими, що підтверджують факт спільного проживання сторін в Республіці Італія, оскільки про начебто такий факт їм відомо виключно зі слів позивачки, а надані позивачкою фотографії сторін вказують лише на спільний відпочинок у 2014 та 2015 роках.
На переконання апелянта, з цих підстав не підлягали до задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності сторін рухомого майна, придбаного до моменту реєстрації шлюбу, та грошових коштів в розмірі 100 000 грн., виплачених за 1/4 ідеальну частку у праві власності на квартиру у м. Бережани. Зазначає, що згідно з договором купівлі-продажу за вказану частку квартири відповідач сплатив 45000,00 грн., що свідчить про необізнаність позивачки з обставинами придбання вказаного майна, оскільки на той час сторони не проживали однією сім`єю, тому не підлягали й задоволенню позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю сторін меблевого набору, оскільки такий був придбаний відповідачем за особисті кошти до реєстрації шлюбу з позивачкою.
Квартира АДРЕСА_2 хоч і була придбана за час перебування сторін в шлюбі, проте куплена за особисті кошти відповідача, про що свідчить нотаріально посвідчена заява позивачки від 04.07.2017, відтак, на вказану квартиру не виникає право спільної сумісної власності подружжя. При цьому, така заява позивачкою була написана добровільно, оскільки та обставина, що кошти є його особистими була достовірно відома і визнавалась, як позивачкою, так і її матір`ю. 
Така заява позивачки, яка фактично є одностороннім правочином, нею не оспорюється, а відтак вважається дійсною, докази того, що заява від 04.07.2021 була написана нею під примусом і що зміст заяви не відповідав її волі, відсутні.
Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю в період з 27 липня 2014 року по 30 липня 2016 року, по дату реєстрації шлюбу, а також в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності сторін квартири АДРЕСА_2 та подальшого поділу квартири між сторонами, а також залишення позивачці в порядку поділу майна грошових коштів в розмірі вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , яка придбана 07.06.2016, в розмірі 45000,00 грн. та рухомого майна на загальну суму 35026,00 грн., яке знаходиться в зазначеній квартирі скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.
Зважаючи на те, що рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 липня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ рухомого майна подружжя та стягнення компенсації за різницю у вартості розділеного майна подружжя, оскаржується як позивачкою так і відповідачем, слідуючи принципу диспозитивності, колегія суддів, на новому апеляційному розгляді справи перевіряє законність оскаржуваного рішення в межах доводів двох апеляційних скарг.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині, яка перевіряється апеляційним судом під час нового апеляційного розгляду, необхідно задовольнити частково, враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіряючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині поділу рухомого майна подружжя та стягнення компенсації за різницю у вартості розділеного майна подружжя колегія суддів враховує, що Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Моментом виникнення майнових прав, а саме: суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.
Згідно із положеннями частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Судом встановлено, що 07 червня 2016 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбав 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за 45 000,00 грн.
У пункті 2 вказаного договору купівлі-продажу зазначено, що покупець стверджує, що у шлюбі не перебуває та у фактичних шлюбних відносинах не проживає, це майно купує за свої особисті кошти.
30 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2019 року у справі № 593/1938/18.
06 липня 2017 року  ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_2 . Квартиру придбано за 301 000,00 грн.
У пункті 8 договору купівлі-продажу зазначено, що дружина покупця – ОСОБА_2 стверджує, що її чоловік квартиру купує за кошти, що є його особистою приватною власністю та на вказану квартиру не виникає права спільної сумісної власності подружжя, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Бережанського районного нотаріального округу Тернопільської області Осохівським В. М. 04 липня 2017 року за реєстрованим № 834.
До укладення договору купівлі-продажу від 06 липня 2017 року матір`ю ОСОБА_2  –  ОСОБА_4 13 червня 2017 року укладені договори про внесення завдатку при купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та про надання ріелторських послуг.
Також, згідно із договором купівлі-продажу транспортного засобу від 14 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , позивачка придбала автомобіль «Opel Astra».
Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 27 листопада 2020 року № 491/20, ринкова вартість автомобіля «Opel Astra» G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 96 110,00 грн.
Згідноі з листом начальника Регіонального сервісного центру в Тернопільській області від 11 січня 2019 року ОСОБА_3 з 24 жовтня 2017 року до 03 листопада 2018 року був власником транспортного засобу «Mercedes Benz Sprinter 316 CDІ», 2004 року випуску. 03 листопада 2018 року автомобіль перереєстровано на нового власника.
Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 27 листопада 2020 року № 490/20, ринкова ціна автомобіля «Mercedes Benz Sprinter 316 CDi» Combi (903) АКПШ, 2004 року випуску, становить 359 900,00 грн.
Звертаючись із позовними вимогами ОСОБА_2 , з врахуванням відповідних обставин, просила поділити спільне з відповідачем майно, стягнути з відповідача на її користь компенсацію за різницю у вартості розділеного майна.
Враховуючи наведене, предметом спірних правовідносин є поділ майна подружжя.
Частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічно визначено у частині 3 ст. 368 ЦК України, за якою майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. 
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.
Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
Колегія суддів виходить з того, що судова практика касаційного суду у цій категорії справ є усталеною та послідовною, зокрема, той з подружжя, хто заперечує відповідні вимоги повинен спростувати презумпцію спільної сумісної власності подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій також зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 (провадження № 61-44843св18) Верховний Суд звернув увагу на те, що у статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 10 червня 2020 року у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20). 
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
В свою чергу, згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права
на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна,
що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Зважаючи на висновки касаційного суду викладені у постанові від 17 липня 2024 рокуспірні 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , вартістю 45 000,00 грн, спальний набір, вартістю 30520,00 грн., квартира АДРЕСА_2 , придбана за 301 000,00 грн., не є об`єктами права спільної сумісної власності сторін та, відповідно, не підлягають поділу між сторонами.
В свою чергу, рухоме майно на загальну суму 9 000,00 грн (холодильник «Веко», вартістю 3 600,00 грн; пральну машину «LG», вартістю 2 400,00 грн; кутовий диван, вартістю 3 000,00 грн, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_2 ), меблевий набір, вартістю 4506,00 грн., який знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 , а також автомобіль «Opel Astra» G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску та автомобіль «Mercedes Benz Sprinter 316 CDi» Combi (903) АКПШ, 2004 року випуску, підлягають поділу між сторонами з одночасним стягненням компенсації за різницю у вартості розділеного майна подружжя.
Як зазначалося вище, 14 липня 2017 року ОСОБА_2 придбала автомобіль «Opel Astra» G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску.
Натомість відповідач ОСОБА_3 з 24 жовтня 2017 року був власником автомобіля «Mercedes Benz Sprinter 316 CDІ», 2004 року випуску, який 03 листопада 2018 року перереєстровано на нового власника, тобто такий був відчужений.
Колегія суддів погоджується із можливою концепцією залишення у власності позивачки ОСОБА_2 вказаного автомобіля «Opel Astra» G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з подальшим врахуванням вартості такого при розподілі майна та стягнення компенсації вартості такого.
У постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим – неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Таким чином, вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Так, відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 27 листопада 2020 року № 491/20, ринкова вартість автомобіля «Opel Astra» G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 96 110,00 грн.
В свою чергу, ринкова ціна автомобіля «Mercedes Benz Sprinter 316 CDi» Combi (903) АКПШ, 2004 року випуску, становить 359 900,00 грн, що підтверджується висновком судової автотоварознавчої експертизи від 27 листопада 2020 року № 490/20,
Факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.
Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження № 61-19420св18) та від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21).
Зважаючи на те, що автомобіль «Mercedes Benz Sprinter» відчужений відповідачем 03 листопада 2018 року, тобто коли між сторонами фактично були припинені шлюбні відносини, що сторони визнавали під час розгляду справи про розірвання шлюбу, при цьому, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач відчужив спірний автомобіль за згодою дружини, вартість такого згідно висновку експерта, який не спростований, а альтернативний не запропонований, повинна бути також врахована при поділі майна сторін та оцінці розміру компенсації, який підлягає стягненню на користь однієї із сторін. 
Згідно ч. 2 ст. 181 ЦПК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Відповідно до ст. 186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Враховуючи наведене, а також висновки касаційного суду з приводу режиму особистої приватної власності відповідача на спірні частку квартири АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , колегія суддів вважає за найдоцільніше рухоме майно на загальну суму 9 000,00 грн (холодильник «Веко», вартістю 3 600,00 грн; пральну машину «LG», вартістю 2 400,00 грн; кутовий диван, вартістю 3 000,00 грн, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_2 ), меблевий набір, вартістю 4 506,00 грн., який знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 , залишити у власності відповідача ОСОБА_3 , враховуючи те, що вказане рухоме майно придбане для облаштування квартир, які визнані особистою приватною власністю відповідача.
У цьому контексті колегія суддів враховує можливу перспективу та складність виконання іншого рішення суду (можливих варіантів розподілу цього майна за сторонами) в цій частині з врахуванням власності відповідача на відповідні квартири.
Таким чином, враховуючи наведені мотиви та висновки суду, позивачка як власник автомобіля «Opel Astra» G реєстраційний номер НОМЕР_1 , отримала майно на суму 96 110,00 грн., відповідач, який відчужив без згоди іншого співвласника автомобіль «Mercedes Benz Sprinter 316 CDi» Combi (903) АКПШ, вартість якого становить 359 900,00 грн, крім зазначених коштів отримує рухоме майно на загальну суму 9 000,00 грн (холодильник «Веко», вартістю 3600,00 грн; пральну машину «LG», вартістю 2 400,00 грн; кутовий диван, вартістю 3 000,00 грн, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_2 ), меблевий набір, вартістю 4 506,00 грн, який знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 , на загальну суму 373406 грн.
Загальна сума вартості рухомого майна, яке залишається за відповідачем, на 277296,00 грн. (373406,00 грн. - 96110,00 грн.) більша ніж вартість майна залишеного позивачці, відтак половина цієї суми є компенсацією позивачці за різницю у вартості розділеного майна подружжя.
Враховуючи наведене, з відповідача ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь ОСОБА_2 138648 грн. компенсації за різницю у вартості розділеного майна подружжя.
Відтак, оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно скасувати у відповідній частині та ухвалити нове рішення у такій, що має наслідком часткове задоволення апеляційних скарг сторін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376 , 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 – адвоката Подоляка Богдана Романовича – задовольнити частково.
Рішення Франківського районного суду м.Львова від 03 липня 2023 року, з врахуванням постанови Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року та постанови Верховного Суду від 17 липня 2024 року, в частині поділу рухомого майна подружжя та стягнення компенсації за різницю у вартості розділеного майна подружжя – скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення.
Залишити у власності ОСОБА_2 автомобіль «Opel Astra» G 1.4i 16V (T98) U05 5MT, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 96 110,00 грн.
Залишити у власності ОСОБА_2 рухоме майно а саме: холодильник «Веко», вартістю 3600,00 грн; пральну машину «LG», вартістю 2400,00 грн; кутовий диван, вартістю 3000,00 грн, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_2 , грошові кошти від продажу автомобіля «Mercedes Benz Sprinter» 316 CDi Combi (903) АКПШ, 2004 року випуску, вартістю 359 900,00 грн., меблевий набір, вартістю 4 506,00 грн, який знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , на загальну суму 373406,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 138648 (сто тридцять вісім тисяч шістсот сорок вісім) гривень 00 копійок компенсації за різницю у вартості розділеного майна подружжя.
Рішення Франківського районного суду м.Львова від 03 липня 2023 року у частині, не скасованій постановою Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року, залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 25 вересня 2024 року.

Головуючий:                                                                         А.В. Ніткевич  

Судді:                                                            С.М. Бойко 
                                                                       С.М.Копняк