СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року                      м. Харків                        Справа № 922/5153/23  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Склярук О.І., суддя Гетьман Р.А. , суддя  Россолов В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін у судове засідання апеляційні скарги – Приватного акціонерного товариства "Енергооблік" (вх.№777 Х/2), Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (вх.№785 Х/2),  на рішення Господарського суду Харківської області від 01.03.2024, ухвалене суддею Трофімовим І.В. у приміщенні Господарського суду Харківської області (в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи) у справі №922/5153/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України", м. Київ,
до Приватного акціонерного товариства "Енергооблік", м. Харків,
про  стягнення 71920,98 грн, 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Енергооблік", в якому просило суд стягнути з відповідача грошові кошти за неналежне виконання відповідачем договору №4600005815 від 21.02.2022 у розмірі 71920,98 грн, з яких: 48705,76 грн пеня та 23215,22 грн штраф.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 01.03.2024 у справі №922/5153/23 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 29223,46 грн пені, 13929,13 грн штрафу та 2684,00 грн судового збору.
Відповідач у межах встановленого законом строку подав апеляційну скаргу (вх.№777 Х/2) , в якій просить вищевказане рішення скасувати в частині відмови у задоволенні клопотання про зменшення розміру заявлених ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" до стягнення штрафних санкцій (пені та штрафу) на 90%, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, зменшивши розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій на 90%; стягнути з позивача судові витрати, сплачені за подання апеляційної скарги.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник  посилається на положення ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 86 Господарського процесуального кодексу України та зазначає, що Господарський суд Харківської області при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставини, на яких ґрунтується клопотання зменшити позовні вимоги на 90%, а саме:
- військова агресія рф проти України зумовила наявність швидкого погіршення стану економіки України та прискорення інфляційних процесів, що в тому числі негативно вплинуло на майновий стан відповідача;
- місцезнаходження відповідача є м. Харків, яке з 24.02.2022 по цей час є територіально наближеним по лінії фронту, що є загальновідомими обставинами;
- виконання ПрАТ "Енергооблік" передбачених договором робіт мало відбутись напередодні та після початку повномасштабного вторгнення 24.02.2022 рф на територію України, що мало наслідком утруднення залучення кваліфікованих працівників підприємства відповідача та закупівлю та/або виготовлення необхідних (спеціалізованих) матеріалів та приладів;
- підприємство відповідача, яке є провідним виробником приладів для обліку енергоресурсів та виконує соціально-важливу функцію, у т.ч. у сфері забезпечення стабільної роботи об`єктів енергетичної інфраструктури, незважаючи на початок збройної агресії рф проти України та постійні обстріли м. Харкова, не припиняло роботу, хоча в спірних період більшість підприємств міста призупинили свою господарську діяльність, а деякі і зовсім зупинилися у зв`язку із обстрілами та евакуацією працівників;
- факт збройної агресії проти України та пов`язані з воєнним станом обмеження, систематичні обстріли енергетичної інфраструктури об`єктивним чином вплинули на фінансову спроможність та порушили господарську діяльність відповідача, яку останній здійснює в тому числі з метою забезпечення стабільної роботи об`єктів енергетики, у т.ч. для вирішення соціально-важливих питань населення та відновлення нормального життя людей в найбільш постраждалих від військової агресії районах України;
- ні предмет, ні підстави позову не містять жодного обґрунтування наявності та розміру збитків у позивача через прострочення виконання відповідачем робіт за договором;
- відповідачем були виконані всі проектні роботи без зауважень, про що свідчить наявні у справі акти здачі-приймання виконаних проектних робіт;
- враховуючи понесені від військової агресії збитки та матеріальний стан відповідача, необхідність проведення ремонтних робіт об`єктів енергетичної інфраструктури (для життєзабезпечення населення), заявлена позивачем до стягнення сума штрафних санкцій у повному обсязі має ознаки джерела отримання кредитором невиправданих додаткових прибутків та перетворюється у несправедливо непомірний тягар для боржника. 

Для розгляду справи шляхом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Білоусова Я.О ., суддя Пуль О.А .
Ухвалою суду від 25.03.2024  відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено учасникам справи строк  для подання відзивів на апеляційну скаргу,  ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення ухвали від учасників справи не надійшло.

Позивач 21.03.2024, тобто у межах встановленого законом строку, через систему "Електронний суд" також подав апеляційну скаргу (вх.№785 Х/2), в якій просить вищевказане рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 28768, 39 грн штрафних санкцій та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги; судові витрати зі сплати судового збору покласти на відповідача.
Апелянт також зазначає, що у зв`язку з тим, що ТОВ "Оператор газотранспортної системи України" не скористалося своїм процесуальним правом на подання заперечення на клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, а Господарським судом Харківської області при прийнятті рішення застосовано право суду на зменшення розміру штрафних санкцій (рішенням суду зменшено штрафні санкції на 40 % відсотків), позивач вважає, що місцевим господарським судом прийнято до уваги лише стан господарських справ відповідача та не враховано стан господарський справ позивача. У зв`язку з цим, із посиланням на необхідність правильного визначення економічного стану обох сторін апелянт просить суд долучити до матеріалів справи довідку про стан заборгованості позивача, фінансову звітність позивача, а також роздруківку із сайту про настання форс-мажору по ГВС "Сохранівка" як докази негативних наслідків, які настали для позивача внаслідок збройної агресії рф після 24.02.2022.
В обґрунтування своєї позиції у справі позивач також вказує на те, що господарський суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення надав пріоритет саме доказам та доводам відповідача, не надавши при цьому відповідної правової оцінки доводам позивача.
Зокрема, позивач зазначає про наступні обставини справи, що мають бути враховані судом при застосуванні до спірних правовідносин положень ст.233 Господарського кодексу України, ч.3 ст. 551 Цивільного кодексу України, а саме:
- з метою виконання своєї господарської діяльності та для забезпечення безперебійного транспортування природного газу ТОВ "Оператор ГТС України", зокрема, здійснює постійну закупівлю природного газу з метою балансування газотранспортної системи, а також капітальний та поточний ремонт трубопроводів газотранспортної системи України, газорозподільних станцій (ГРС), систем автоматичного контролю і сигналізації на ГРС, компресорних станцій тощо. Забезпечення безпечної експлуатації ГТС та транспортування неї природного газу (в.т.ч. балансування ГТС) потребує значних зусиль і коштів;
- позивач перебуває в скрутному матеріальному становищі, що підтверджується: бухгалтерською довідкою від 25.12.2023 станом на 01.12.2023 та 31.10.2023 ,   згідно звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 2022 рік вбачається, що за 2022 рік збиток позивача становить 6 371 238 тис грн., тобто практично 6,4 млрд грн;
- позивач з метою не допущення припинення транспортування природного газу як для замовників, які здійснюють свою господарську діяльність на території України, так і до країн Європейського Союзу за власні кошти постійно здійснює проведення ремонтів, пов`язаних із ліквідацією наслідків бойових дій;
- зупинення транспортування природного газу матиме наслідком неможливість здійснення транзиту газу через Україну до країн Європи, що в сукупності є реальною загрозою енергетичній безпеці України в цілому.
Як встановлено судом, до апеляційної скарги було додано наступні документи: звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2022 рік, роздруківку з сайту, бухгалтерську довідку Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України"від 25.12.2023 станом на 01.12.2023 та 31.10.2023 .

Ухвалою суду від 25.03.2024  відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено учасникам справи строк  для подання відзивів на апеляційну скаргу,  ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, розгляд провадити в одному апеляційному провадженні з апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Енергооблік" (вх.№777 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 01.03.2024 у справі №922/5153/23.
Заперечень проти відкриття апеляційного провадження на час постановлення ухвали від учасників справи не надійшло.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.24, у зв`язку із звільненням у відставку головуючої  судді  Шевель О. В., сформовано (для обох апеляційних проваджень по справі ) наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Склярук О.І.,  суддя  Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.
Згідно положень  ст. 32 Господарського процесуального кодексу України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.
Враховуючи викладене, колегія суддів у новому складі вирішила прийняти справу до свого провадження.
Колегія суддів зауважує, що на час винесення даної ухвали, в Україні введено дію воєнного стану, а також особливий режим роботи Східного апеляційного господарського суду, що може привести до подовження процесуальних строків розгляду справи.

Позивачем  було надано відзив, в якому він просив залишити оскаржене рішення суду без змін, а означену скаргу без задоволення через її необґрунтованість . 

Розглянувши клопотання позивача щодо надання додаткових доказів у справи, судова колегія виходить з такого.
За змістом частин 2 та 3 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Приписи частини 3 статті 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постановах від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 03.04.2019 у справі №913/317/18 та від 22.05.2019 у справі №5011-15/10488-2012, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Тобто, відсутність обґрунтування, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції виключає можливість прийняття апеляційним господарським судом додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України (постанови Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №914/1725/19; від 12.01.2021 у справі №01/1494(14-01/1494); від 15.12.2020 у справі №925/1052/19; від 21.04.2021 у справі №906/1179/20).
Водночас, така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. 
Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 06.03.2019 у справі №916/4692/15, від 11.09.2019 у справі №922/393/18; від 16.12.2020 у справі №908/1908/19, від 21.01.2021 у справі №908/3359/19, від 06.10.2021 по справі №918/237/20, від 21.06.2022 у справі №910/6535/21).
Як встановлено судом, подана бухгалтерська довідка від 25.12.2023 складена до прийняття оскаржуваного рішення у справі, не була предметом дослідження під час розгляду справи в суді першої інстанції, отже, судова колегія не вбачає в даному випадку правових підстав, з яким законодавство пов`язує можливість прийняття нових доказів в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті  269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних  скарг з огляду на нижче викладене.

Судом першої інстанції було встановлено наступні обставини справи.
21.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (далі - Замовник, ТОВ "Оператор ГТС України", Позивач) та Приватним акціонерним товариством "Енергооблік" (далі - Підрядник, ПрАТ "Енергооблік", Відповідач) укладено Договір № 4600005815 (далі - Договір).
Відповідно до п. 1.1. Договору Підрядник за завданням Замовника, відповідно до умов цього Договору про закупівлю, зобов`язується на свій ризик надати послуги: Послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт пунктів вимірювання витрати газу для забезпечення вимірювання малих витрат Лубенського ЛВУМГ) відповідно до вимог чинних нормативних документів і технічної документації (які, з урахуванням частини 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (зі змінами та доповненнями), норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, (далі іменуються - Роботи), а Замовник - прийняти та оплатити такі Роботи відповідно до умов цього Договору.
Згідно з п. 1.2. Договору, склад, обсяги, вартість Робіт та строки визначені Технічними, якісними та кількісними характеристиками (Додаток №1), Договірною ціною (Додаток №2) та Графіком виконання робіт (Додаток №3), які є невід`ємною частиною Договору.
Відповідно до п. 3.1. Договору (в редакції Додаткової угоди №1 до Договору від 29.07.2022) загальна вартість виконуваних Робіт за цим Договором згідно із Договірною ціною (Додаток №2) становить: 4'539'239 (чотири мільйони п`ятсот тридцять дев`ять тисяч двісті тридцять дев`ять) грн 90 коп, в тому числі ПДВ 20 % - 756'539,29 грн (сімсот п`ятдесят шість тисяч п`ятсот тридцять дев`ять) грн 98 коп.
Відповідно до Графіку виконання Робіт (Додаток №3) з урахуванням Додаткової угоди №2 від 13.03.2023 до Договору від 21.02.2022 № 4600005815 граничний термін виконання робіт по виготовленню/придбанню основних блоків та вузлів, будівельно-монтажні роботи становить 426 календарних днів з дати підписання Договору.
Відповідно до п. 4.3. Договору датою закінчення виконаних Підрядником Робіт вважається дата їх прийняття Замовником і порядку, передбаченому Розділом 5 цього Договору. Виконання Робіт може бути закінчено Підрядником достроково за умови письмової згоди Замовника.
Таким чином, останнім днем виконання вищезазначених робіт є 23.04.2023.
Згідно з п. 5.1. Договору передача викопаних Робіт Підрядником і прийняття їх Замовником оформлюється актами приймання виконаних робіт, підписаними уповноваженими представниками Сторін.
Відповідно до п. 5.2. Договору, Акт приймання виконаних Робіт та довідку про вартість виконаних робіт готує Підрядник і надає його Замовнику не пізніше 25 числа звітного місяця.
Разом з актом приймання виконаних робіт Підрядник надає Замовнику повний комплект виконавчої документації за звітний період, оформлений належним чином, відповідно до вимог чинних нормативних документів у галузі будівництва.
Відповідно до п.п. 7.3.1., 7.3. Договору, Підрядник зобов`язаний виконати якісно та у встановлені Графіком виконання Робіт (Додаток №3) строки роботи відповідно до Технічних, якісних та кількісних характеристик (Додаток № 1), ДБН та іншої нормативної документації.
Згідно з Актами приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в від 26.04.2023 та Актом вартості устаткування, придбання якого покладено на Виконавця, Підрядником виконано роботи на загальну суму 1'883'294 (один мільйон вісімсот вісімдесят три тисячі двісті дев`яносто чотири) грн 11 коп, чим прострочено термін виконання робіт на 2 календарних дні.
Згідно з Актом приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в від 10.05.2023 та Актом вартості устаткування, придбання якого покладено на Виконавця, Підрядником виконано роботи на загальну суму 1'817'023 (один мільйон вісімсот сімнадцять тисяч двадцять три) грн 32 коп, чим прострочено термін виконання робіт на 16 календарних днів.
Згідно з Актами приймання виконаних будівельних робіт КБ-2в від 23.06.2023, Підрядником виконано роботи на загальну суму 331'645 (триста тридцять одна тисяча шістсот сорок п`ять) грн 99 коп, чим прострочено термін виконання робіт на 60 календарних днів.
Відповідно до п.п. 7.3.1., 7.3 Договору Підрядник зобов`язаний виконати якісно та у встановлені Графіком виконання робіт (Додаток №3) строки Роботи відповідно до Технічних вимог та якісних характеристик (Додаток №1), ДБН та іншої нормативної документації.
Відповідно до п.10.1. Договору у випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором та чинним законодавством. Порушення зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно з п. 10.2. Договору у випадку несвоєчасного виконання Робіт, передбачених Графіком виконання Робіт (Додаток №3), до Підрядника застосовуються штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 0,1 % від вартості Робіт, які несвоєчасно виконані, за кожен день прострочення виконання Робіт, а при порушенні строку виконання Робіт більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів Підрядник додатково сплачує Замовнику штраф у розмірі 7% від вартості несвоєчасно виконаних робіт.
Позивач зазначає, що Підрядник не виконав Роботи у строки встановлені Графіком виконання робіт (Додаток №3), тим самим порушивши умови Договору, тому в силу вимог Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України і умов Договору зобов`язаний сплатити на користь Замовника пеню в розмірі 48'705,76 грн та штраф у розмірі 23'215,22 грн.
ТОВ "Оператор ГТС України" направило на адресу ПрАТ "Енергооблік" претензію №16 (ТОВВИХ-23-11423 від 21.08.2023) про сплату пені та штрафу за несвоєчасне виконання робіт. Однак, вказана претензія ПрАТ "Енергооблік" залишена без задоволення.
Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до господарського суду і зданим позовом про стягнення з відповідача  заборгованості .

Як зазначалося вище, було задоволено частково позовні вимоги  по справі. 
Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, судова колегія зазначає, що  стаття 11 Цивільного кодексу України    вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Зміст договору, що є обов`язковим для виконання його сторонами (частина перша статті 629 цього Кодексу) становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Частиною першою статті 548 цього Кодексу передбачені загальні умови забезпечення виконання зобов`язання. Одна з цих умов передбачає забезпечення виконання зобов`язання (основного зобов`язання), якщо це встановлено договором або законом.
Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка (частина перша статті 546 ЦК України).
Поряд з цим, за змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.
Цивільно-правова та господарсько-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 Господарського кодексу України (далі - ГК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).
При цьому за приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
На відміну від положень ЦК України, які штраф та пеню визначають як види неустойки в залежності від правил обчислення (частини друга та третя статті 549 цього Кодексу), а неустойку і як вид забезпечення виконання зобов`язання, і як правовий наслідок порушення зобов`язань, встановлених законом або договором, положення ГК України        визначають неустойку, штраф та пеню як господарські санкції у вигляді грошової суми - штрафні санкції, суму яких учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Отже сплату неустойки як один із видів забезпечення виконання зобов`язання, встановлених договором або законом, та як один із встановлених договором або законом правових наслідків порушення зобов`язання передбачено лише нормами ЦК України        (пункт 3 частини першої статті 611 цього Кодексу).
Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або не належаним виконанням боржником своїх зобов`язань.
Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме - відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення. Отже неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків. Зокрема, задля прагнення учасників зобов`язання до дійсно оперативного, негайного використання свого права на неустойку для неї встановлений спеціальний скорочений строк позовної давності: позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Отже, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Місцевий господарський суд, надавши оцінку доводам сторін, дійшов висновку, що відповідач не виконав своєчасно визначені договором роботи, у зв`язку з чим визначив правомірність нарахування позивачем пені та штрафу на загальну суму , що не заперечується з боку сторін у справі.
Оскаржуючи рішення місцевого господарського суду відповідач вказує на наявність форс-мажорних обставин, що полягали в початку збройної агресії рф проти України, як обставини, з якою пов`язано порушення строків виконання зобов`язання за договором .
Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з статтею 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Положеннями ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" передбачено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.
Системний аналіз змісту зазначених положень свідчить, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний  (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форм-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку.
Аналогічні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17.
Чинним законодавством та умовами договору   передбачено особливості правового регулювання відповідальності особи за умови настання форс-мажору та підтвердження його настання. 
Пунктом 8.2 вказаного договору сторони визначили, що сторони протягом 10 (десяти) календарних днів повинні сповістити одна одну про початок обставин непереборної сили (форс-мажору) у письмовій формі. Повідомлення про початок дії обставин непереборної сили (форс-мажору) та строк їх дії підтверджується сертифікатом Торгово-промислової палати України.
Відповідно до п. 8.3 договору неповідомлення або несвоєчасне повідомлення однієї зі сторін про неможливість виконання прийнятих за ним договором зобов`язань внаслідок дії обставин непереборної сили та/або не надання сертифікату Торгово-промислової палати України, позбавляє сторону права посилатись на будь-яку вищевказану обставину, як на підставу, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов`язань.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Колегія суддів зазначає, що господарський суд вірно установив,  що Підрядник своєчасно не виконав визначені договором роботи, чим порушив свої зобов`язання за Договором, у зв`язку з чим, Позивач, відповідно до умов Договору нарахував пеню та штраф на загальну суму 71'920,98 грн.
Перевіривши правомірність та правильність нарахування Позивачем пені та штрафу, суд зазначає, що вказаний розрахунок є арифметично вірним.

Згідно з частиною першою статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
За частиною другою статті 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 ЦК України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому судова колегія наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
У цих висновках слід звернутись до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).

У визначенні підстав для зменшення розміру неустойки суд виходив з такого.
Так, положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.
Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.
А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).
За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
У наведених висновках судова колегія звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).
З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).
При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).
У вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).
Водночас, як свідчить судова практика, суди звертають увагу на те, що зменшення розміру пені на 99 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (правова позиція Верховного Суду в постановах від 04.02.2020 у справі 918/116/19 (пункт 8.15), від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі №                 910/18718/21 тощо).
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Отже, і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30).
А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).

У зв`язку з викладеним судова колегія зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.
Судова колегія, переглядаючи справу в порядку апеляційного провадження, дійшла висновку, що, з одного боку, вирішуючи питання про зменшення заявленого до стягнення розміру пені і штрафу за наслідками розгляду поданого відповідачем клопотання, суд першої інстанції правомірно врахував:
- правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;
- газотранспортна система країни є надзвичайно важливою для держави, що вбачається на прикладі як минулого, так і поточного років, які характеризуються масованими атаками військовим агресором - російською федерацією на відповідні об`єкти країни, а тому необхідність забезпечення безперебійної роботи транспортування природного газу в умовах воєнного стану є очевидною. Відповідно, завдання та діяльність як позивача, так і відповідача носять стратегічний характер, направлений на забезпечення економіки та зміцнення обороноздатності держави України;
- під час виконання укладеного між сторонами договору відбулись об`єктивні обставини, які не залежали від відповідача і перебували поза його контролем, і які істотно ускладнили та відтермінували своєчасне виконання зобов`язань за ним;
- виконання відповідачем всіх робіт за договором в повному обсязі та без зауважень, про що свідчать наявні в матеріалах справи акти здачі-приймання виконаних робіт.
- відсутність в матеріалах справи доказів понесення позивачем чи іншими учасниками господарських відносин безповоротних негативних наслідків (збитків) внаслідок порушення відповідачем договірних зобов`язань у спірних правовідносинах;
- доводи позивача про звільнення відповідача від відповідальності є безпідставними та зводяться до нічим не підтверджених припущень, а також до бажання позивача застосувати до відповідача відповідальність у надмірному розмірі за відсутності існування об`єктивно обґрунтованих для цього підстав. 
З іншого боку, господарський суд першої інстанції, зменшив заявлений до стягнення розмір штрафних санкцій на 40 %, обґрунтовано визнав, що стягнення з відповідача штрафу є мірою відповідальності останнього за порушення та визначений розмір штрафу та пені є справедливим у відношенні до обох сторін договору, є стимулом для відповідача не здійснювати в подальшому порушень договірних зобов`язань (превентивна функція неустойки), а для позивача - достатнім для компенсування його очікувань від належного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.
Крім того, колегія суддів зазначає, що посилання позивача на скрутне матеріальне становище, як підставу для відмови в задоволенні клопотання про зменшення заявленого до стягнення розміру штрафних санкцій, є безпідставним, оскільки: по-перше, як зазначено вище, сама природа застосування до винної сторони правової відповідальності за порушення договірних зобов`язань, не передбачає мету необґрунтованого збагачення іншої сторони договору, проведення власних ремонтів, пов`язаних із ліквідацією наслідків бойових дій за рахунок стягнення штрафних санкцій за рахунок свого контрагента; по-друге, посилаючись на неврахування судом майнового та фінансового стану позивача, зокрема, наявність у нього дебіторської заборгованості, скаржник не доводить, що погіршення його фінансового становища відбулось саме та лише за рахунок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань у спірних правовідносинах, адже, як зазначає сам позивач, завдання йому збитків відбувається за рахунок неодержання належної йому суми грошових коштів щодобових негативних небалансів по договорам транспортування природного газу від інших контрагентів; по-третє, бухгалтерська довідка  не була предметом судового розгляду господарського суду першої інстанції, що виключає можливість надання їй оцінки під час апеляційного перегляду справи. 
Колегія суддів також критично ставиться до посилань ТОВ "Оператор ГТС України" щодо наявності застосування до спірних правовідносин правових висновків, наданих Верховним Судом в постанові від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, оскільки у вказаній постанові Верховний Суд вказав, що нівелювати мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання буде її зменшення на 99%. Водночас Суд визнав обґрунтованими висновки судів про зменшення розміру пені на 50%.
Саме тому, встановивши наявність виняткових обставин, з якими законодавство пов`язує можливість зменшення розміру неустойки, суд першої інстанції врахував ситуацію в країні, специфіку покладених завдань на відповідача, його місцезнаходження та важливість збереження господарської діяльності; обставину виконання повного обсягу роботи, відсутність в діях відповідача прямого умислу, спрямованого на порушення зобов`язання; відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору.
Таким чином, під час прийняття оскаржуваного рішення було дотримано принцип розумного балансу між інтересами сторін, враховано обставини справи та матеріальний інтерес як відповідача, так і позивача.

Дослідивши обставини справи та реалізуючі свої дискреційні повноваження, передбачені ст.551 ЦК та ст.233 ГК, на думку колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість зменшення розміру штрафу та пені на 40%, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК, а саме справедливості, добросовісності та розумності, а також дотримавшись принципу розумного балансу між інтересами сторін, що відповідає сформованій та сталій судовій практиці і висновкам Верховного Суду щодо застосування цих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Обставин, що могли б бути визнані належною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, в апеляційних скаргах не наведено.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України»; вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип,пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Названий Суд також зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України).
На думку колегії суддів, місцевий господарський суд в ході даного провадження надав належну оцінку наявним у справі доказам та доводам сторін, водночас, керуючись Рішенням ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі). Суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
За результатами апеляційного провадження колегією суддів не було встановлено зазначених у ч.4 ст.269 ГПК України обставин, а саме, наявності неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права в розумінні ч.2 ст.277 ГПК України або порушення норм процесуального права, які згідно з ч. 3 цієї ж норми є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

На підставі викладених вище обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення поданих Приватним акціонерним товариством "Енергооблік" та Товариством  з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" апеляційних скарг із залишенням без змін рішення Господарського суду Харківської області   в оскаржуваних частинах.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. (ст. 276 ГПК України)

Судові витрати покладаються  на заявника апеляційної скарги.
Керуючись статтями  269, 270, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

           1.Апеляційні скарги  Приватного акціонерного товариства "Енергооблік" (вх.№777 Х/2), Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України" (вх.№785 Х/2),  на рішення Господарського суду Харківської області від 01.03.2024  у справі №922/5153/23   – залишити без задоволення.
           2.Рішення Господарського суду Харківської області від 01.03.2024  у справі №922/5153/23  – залишити без змін.
          
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 -289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                    О.І. Склярук

Суддя                                                                                          Р.А. Гетьман  

Суддя                                                                                          В.В. Россолов