УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 липня 2024 року
м. Київ
 
справа № 541/2700/16-ц
провадження № 61-8056ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. 0. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Щербина Тетяна Вікторівна, ОСОБА_5 , Виконавчий комітет Миргородської міської ради, ОСОБА_6 , про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації та стягнення моральної та майнової шкоди, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який уточнила в ході розгляду справи, та остаточно просила:
- визнати недійсним договір дарування квартири  АДРЕСА_1 , укладений 14 липня 2016 року між нею та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 725, та визнати за нею право власності на вказану квартиру;
- визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 128,1 кв. м, що знаходиться в  АДРЕСА_2 , укладений 09 вересня 2016 року на підставі довіреності від її імені ОСОБА_4 із ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 978, та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 5310900000:50:036:0012, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , укладений 09 вересня 2016 року від її імені ОСОБА_4 з ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 981, та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку;
- визнати недійсною з дати посвідчення довіреність HAT 384395 від 14 липня 2016 року, видану нею на ім`я ОСОБА_4 та посвідчену 14 липня 2016 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., яка зареєстрована в реєстрі за № 728;
- стягнути на її користь з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно спричинену моральну шкоду в сумі 268 056 грн та майнову шкоду в сумі 103 930 грн.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_3 шляхом підроблення документів та їх використання, неправомірного психологічного тиску на неї та погроз життю і здоров`ю їй та членам її сім`ї, змусив проти її волі підписати договори дарування на його ім`я всього належного їй нерухомого майна, а саме: квартири, житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться в м. Миргороді.
Крім того, вважала, що ОСОБА_4 , який діяв на підставі виданої нею довіреності, також діяв і в інтересах ОСОБА_3 , порушуючи при цьому її права та інтереси, що свідчить про його зловмисну домовленість з ОСОБА_3 .
Після укладення договорів, житлові об`єкти та відповідно ключі від них    ОСОБА_3 не передавалися, разом зі своєю родиною вона продовжували користуватися та утримувати житловий будинок, проте в подальшому ОСОБА_7 , що є партнером та довіреною особою ОСОБА_3 , з невідомими особами проникли всередину приміщення будинку та із застосуванням фізичної сили та погроз її життю змусили залишити житло.
ОСОБА_1 зазначала, що на даний час в будинку проживають невідомі особи, які перешкоджають користуватися будинком, вона втратила своє єдине житло та засоби до існування, не має жодних можливостей проживати в ньому, а сім`я її сина разом з малолітньою дитиною - проживати в квартирі, а тому, посилаючись на статті 230, 231, 232 ЦК України, просила позов задовольнити.
Справа розглядалася не одноразово.
Рішенням Миргородського районного суду Полтавської області від 13 липня 2022 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., та зареєстрований в реєстрі за № 725. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 від 09 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В. та зареєстрований в реєстрі за № 978. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з кадастровим номером 5310900000:50:036:0012, від 09 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В. 09 вересня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 981. Виключено із Державного реєстру речових правна нерухоме майно запис про право власності за номером 16372539 від 09 вересня 2016 року про вчинення реєстраційних дій пов`язаних із державною реєстрацією прав на житловий будинок з реєстраційним номером 961855753109, що розташований за адресою АДРЕСА_2 . Виключено із Державного реєстру речових правна нерухоме майно запис про право власності за номером 16372536 від 09 вересня 2016 року про вчинення реєстраційних дій пов`язаних із державною реєстрацією прав на земельну ділянку із реєстраційним номером АДРЕСА_4 , кадастровий номер 5310900000:50:036:0012. Визнано недійсною з дати посвідчення довіреність НАТ 384395 від 14 липня 2016 року видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 та посвідчену 14 липня 2016 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т. В., яка зареєстрована в реєстрі за № 728. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 340 056 грн у відшкодування завданої моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування квартири, будинку, земельної ділянки, визнання недійсною з дати посвідчення довіреності та стягнення з відповідачів моральної шкоди обгрунтовані, тому спірні правочини були вчинені позивачкою внаслідок психологічного тиску з боку відповідачів, а отже є недійсними на підставі положень частини першої статті 231 ЦК України. В частині відмови позивачу у задоволенні позову з підстав укладення спірних договорів внаслідок введення її в оману щодо обставин, які мають істотне значення (стаття 230 ЦК України) та внаслідок зловмисної домовленості її представника з другою стороною (стаття 232 ЦК України) вказані обставини є взаємовиключними, тому суд вважав їх частиною неправомірної поведінки відповідачів з психологічного тиску на позивачку.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задоволено. Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 липня 2022 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання вчинених нею правочинів недійсними внаслідок застосування до неї психологічного тиску, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 , маючи до позивачки вимоги матеріального характеру та неможливість їх реалізувати в судовому порядку, здійснюючи на неї психологічний тиск, примусив її укласти договори дарування нерухомого майна на його користь. При цьому у позивачки були відсутні інші об`єктивні причини та мотиви для здійснення дарунку, загальна вартість якого складає 2 625 926 грн. Разом з тим, цей висновок суду ґрунтується на припущеннях, оскільки достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження застосування до позивачки ОСОБА_1 фізичного чи психічного впливу при укладенні оспорюваних договорів, а також наявність причинного зв`язку між психічним тиском та волевиявленням позивачки, остання не надала та суд їх не встановив. 
При цьому судом не враховано, що для визнання правочинів недійсними відповідно до вимог частини першої статті 231 ЦК України, саме позивач має довести факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи. 
Так, звернення відповідача ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 до Господарського суду Полтавської області про стягнення з неї грошових коштів в сумі 831 333,24 грн не може вважатися застосуванням відносно позивачки психологічного тиску, оскільки вона як відповідач у цій справі мала право заперечувати проти позову, а також надати докази на підтвердження відсутності будь-яких грошових зобов`язань перед відповідачем ОСОБА_3 . Крім того, згідно ухвали Господарського суду Полтавської області від 07 липня 2016 року участь у розгляді справи приймав представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , який просив затвердити мирову угоду. Його участь у судовому засіданні, в якому судом було відмовлено у затвердженні мирової угоди, спростовує твердження позивачки про те, що їй не було відомо про відмову у затвердженні мирової угоди і про це вона дізналась лише у жовтні 2016 року. Також апеляційний суд звернув увагу на те, що відповідно до пунктів 4.4, 4.5 договору дарування, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 14 липня 2016 року, сторони розуміли, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має право вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Нотаріусом роз`яснені вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами. 
При цьому дарувальник стверджував, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Таким чином, посилання суду на відсутність волі позивачки, направленої на відчуження нерухомого майна, а також формальність та не реальність укладених договорів та довіреності, є необґрунтованим. При цьому апеляційний суд звернув увагу, що після посвідчення нотаріусом Щербиною Т. В. довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 728 від 14 липня 2016 року, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 подарувати на ім`я ОСОБА_3 будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_2 , які належать їй на праві приватної власності, позивачка ОСОБА_1 займалась підготовкою та збиранням необхідних документів для укладення ОСОБА_4 договору дарування будинку та земельною ділянкою. Жодних дій, направлених на скасування посвідченої довіреності відповідно до частини 1 статті 249 ЦК України, передоручення, або звернення до компетентних органів з приводу вчинення на неї психічного чи фізичного тиску, ОСОБА_3 чи іншими особами, ОСОБА_1 не вчинила, хоча мала реальну можливість це зробити в період з 14 липня 2016 року по 09 вересня 2016 року. Крім того, апеляційний суд не погодився та вважав неправильним висновок суду, що відповідач ОСОБА_4 , діючи як представник ОСОБА_1 при укладенні договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, усвідомлював, що вчиняє правочини всупереч інтересам довірителя, та свідомо допускав настання несприятливих наслідків для ОСОБА_1 , оскільки діяв за домовленістю з ОСОБА_3 . При цьому, суд вважав його дії, які фактично охоплюються статтею 232 ЦК України, частиною психологічного тиску на позивача, з метою примусити до укладення завідомо невигідних для неї угод, що стало підставою для визнання їх недійсними на підставі статті 231 ЦК України. 
Крім того, апеляційний суд вважав помилковим висновок суду першої інстанції про відмову позивачці у задоволені позову в частині визнання правочинів недійсними внаслідок введення в оману щодо обставин, які мають істотне значення (стаття 230 ЦК України), вказавши, що введення позивачки ОСОБА_1 в оману шляхом створення у неї уявлення про боргові зобов`язання перед ОСОБА_3 є частиною неправомірної поведінки відповідачів по психологічному тиску на неї, оскільки він побудований на припущеннях та не ґрунтується на матеріалах справи. Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі ввели ОСОБА_1 в оману, шляхом створення у неї уявлення про наявність у неї боргових зобов`язань, які б вона не мала можливості перевірити та спростувати, позивачем не надано та судом апеляційної інстанції не встановлено. Апеляційний суд критично поставився до показів свідків ОСОБА_9 , яка є колишньою дружиною ОСОБА_3 та станом на 2016 рік перебувала з ним в процесі розірвання шлюбу та розподілу майна та ОСОБА_10 , який є братом ОСОБА_1 , оскільки вони не є безсторонніми в оцінці обставин укладення договорів. 
Отже висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації суперечить встановленим обставинам справи та наданим доказам.Рішення суду першої інстанції позивачкою в частині відмови їй у задоволенні позову з підстав, встановлених статтями 230, 232 ЦК України не оскаржувалося.
ОСОБА_1 31 травня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 18червня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 18 червня 2024 року указані недоліки було усунуто.
У клопотанні  ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження. Щодо підстав для поновлення строку на касаційне оскарження зазначає, що повний текст оскарженої постанови отримано ним 03 травня 2024 року. На підтвердження вказаних обставин надано копію супровідного листа Полтавського апеляційного суду від 01 травня 2024 року про направлення учасникам справи копії оскарженого рішення, копією розписки, яка додана до матеріалів касаційного провадження. 
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року). 
У частині другій статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений із поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2021 року у справі № 910/21182/15, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16. 
ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає, що --постановляючи своє рішення від 16 квітня 2024 року, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на доводи заперечень позивача на апеляційні скарги відповідачів, не надав оцінки наявним у справі доказам, не в повній мірі дослідив та встановив обставини справи, дійшов помилкового висновку про те, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а отже, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, при цьому неправильно застосував закон, який підлягає застосуванню, та недотримався норм процесуального права. 
Справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, в зв 'язку з чим прийняв незаконне рішення, яке підлягає скасуванню. Поза увагою суду апеляційної інстанції залишились наступні обставини: позовні вимоги та подання доказів позивачем ґрунтуються на фактичних даних, а не на припущеннях, що відповідає вимогам статті 60 ЦПК України та статті 68 Конституції України. Згідно з статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, є очевидними незаконність дій відповідачів стосовно позивача, що, в свою чергу надає право позивачу відповідно до вимог статті 55 Конституції України захищати свої права і свободи від недобросовісних посягань. 07 липня 2016 року Господарським судом Полтавської області у справі № 917/999/16 розглянуто мирову угоду, умовами якої передбачалося дарування нерухомості, в затверджені мирової угоди відмовлено в зв`язку з її не законністю, а отже, зазначені обставини встановлені судовим рішенням і доказуванню не потребують. 
Вартість майна, передача якого вимагалася Відповідачем 1 по надуманим підставам, явно перевищує незаконно заявлену в Господарський суд Полтавської області вимогу - 831 333,24 грн. Укладений 14 липня 2016 року у м. Бровари договір дарування квартири вчинений під впливом насильства та погрози Позивачу з боку Відповідача 1 з метою спонукання до укладення правочину, чим було заподіяння учасникові правочину душевних страждань та породило страх Позивача щодо настання невигідних наслідків. Погрози з боку Відповідача 1, при вказаних обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливали, що відмова учасника правочину (Позивача) від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. 
09 вересня 2016 року Відповідач 2, діючи від імені та по довіреності ОСОБА_1 , усвідомлюючи що діє всупереч її волі уклав договори дарування, відповідно до яких подарував Відповідачу 1 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, а також земельну ділянку для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач не мала на меті «обдарувати» Відповідача 1 ОСОБА_3 всім своїм нерухомим майном, залишившись при цьому без «даху над головою» та в подальшому без засобів існування. 
Критерій «зловмисності» дій Відповідача 1 та Відповідача 2 не залежав від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. 
Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють. 
Винна сторона (Відповідач 1 та Відповідач 2), яка застосувала психологічний тиск та погрози до другої сторони (Позивача), зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. 28 жовтня 2016 року приватному нотаріусу Броварського міського нотаріального округу Щербині Тетяні Вікторівні (Третя особа 1) від імені позивача була подана заява про скасування договорів дарування нерухомого майна, що передбачено статями 727, 728 ЦК України, оскільки обдаровуваний умисно вчинив злочини проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей, що додатково підтверджує те, що вказані правочини (договори дарування) не відповідали внутрішньому волевиявленню дарувальника, оскільки були вчинені під сильним психологічним тиском з боку Відповідача 1. 
Листом від 08 листопада 2016 року за вих. № 37/07-17 нотаріусом ОСОБА_11 відмовлено в скасуванні договорів дарування, та зазначено, що для розірвання договорів дарування позивач має звернутися до суду. Однак, правочини, що є предметом оспорення у цій справі, суперечили правам та інтересам неповнолітніх дітей ОСОБА_5 (Третьої особи 2) ОСОБА_12 , 2009 р. н., та ОСОБА_13 , 2014 р. н., що мешкали у квартирі АДРЕСА_1 . 27-28 жовтня 2016 року позивач звернулася до Миргородського ВП ГУ НП України в Полтавській області із заявами про вчинені стосовно неї неправомірних дій та кримінальних правопорушень з боку Відповідача 1 та Відповідача 2. 
Колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла неправильного висновку, що свідок ОСОБА_9 , допитана в суді першої Інстанції під присягою, не є безсторонньою в оцінці обставин укладення договорів, оскільки станом на 2016 рік перебувала із Відповідачем 1 в процесі розірвання шлюбу та розподілу майна. Однак, свідок ОСОБА_9 станом на червень 2016 року вже розірвала шлюб із Відповідачем 1 та відбувся розділ їхнього спільного майна, отже на день вчинення оспорюваних правочинів свідок не мала особистої зацікавленості у вчиненні правочинів на користь Відповідача 1, що дає підстави вважати її безстороннім та незацікавленим свідком подій. 
Стосовно показів свідка ОСОБА_10 , останній також був допитаний в суді першої інстанції під присягою, будучи попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, який повідомив суду обставини укладення оспорюваних правочинів, оскільки безпосередньо не претендував на оспорюване майно, а тому є безстороннім та незацікавленим свідком подій. 
Враховуючи, що в чинному законодавстві втілені, зокрема, принципи рівності перед законом, права на справедливий і відкритий судовий розгляд компетентним, незалежним і неупередженим судом, заснованим відповідно до закону, то судові органи повинні вирішувати передані їм справи безсторонньо, на основі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонуки, тиску, погроз або втручання, прямого чи непрямого, з будь-якого боку і з будь-яких би то не було причин.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що позивачка ОСОБА_1 з 24 квітня 2009 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Згідно з актом приймання-передачі від 16 травня 2013 року, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 передав фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у платне тимчасове користування згідно умов Договору оренди обладнання № 2/02-13 від 16 травня 2013 року устаткування та обладнання, що перераховане у додатку №1 до Договору оренди.
04 червня 2014 року позивачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д. В. за № 1356 була набута у власність квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 57,8 кв. м. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 червня 2014 року, номер запису про право власності 5898022, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 219398353109.
У цій квартирі проживав без реєстрації з жовтня 2014 року син позивача - третя особа ОСОБА_5 , та члени його сім`ї - дружина ОСОБА_14 та малолітні діти ОСОБА_12 , 2009 року народження, та ОСОБА_13 .
У липні 2016 року ФОП ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 831 333,24 грн заборгованості за договором оренди обладнання, одночасно просив затвердити мирову угоду з відповідними умовами.
Судами зазначено та вбачалося з копії мирової угоди від 07 липня 2016 року та ухвали Господарського суду Полтавської області від 07 липня 2016 року у справі № 917/999/16, ОСОБА_3 що не матиме претензій до відповідача стосовно предмету спору по стягненню вказаної заборгованості у разі, якщо ОСОБА_1 подарує йому своє нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку по АДРЕСА_2 , площею 0,1000га, з усіма будівлями на ній.
Представником ОСОБА_3 у вказаній справі був ОСОБА_4 , що діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Самко Н. Т. 11 лютого 2016 року, що була дійсна протягом року.
Відповідно до ухвали Господарського суду Полтавської області від 07. липня 2016 року у справі № 917/999/16 мирова угода від 07 липня 2016 року між позивачем ФОП ОСОБА_3 та відповідачем ФОП ОСОБА_1 не була затверджена судом як така, що не відповідає чинному законодавству.
Згідно змісту вказаної ухвали участь в розгляді справи приймав представник позивача ОСОБА_4 та представник відповідачки ОСОБА_15 , які просили суд затвердити мирову угоду.
14 липня 2016 року, позивачка ОСОБА_1 уклала з відповідачем ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Щербиною Т.В. 14 липня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 725, згідно з яким передала свою квартиру, оцінену у 951 608 грн, ОСОБА_3 .
В цей же день, нотаріусом Щербиною Т. В. була посвідчена довіреність, зареєстрована в реєстрі за № 728 від 14 липня 2016 року, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 подарувати на ім`я ОСОБА_3 будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_2 , які належать їй на праві приватної власності.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 16 серпня 2016 року у справі № 917/999/16, суд прийняв відмову позивача ФОП ОСОБА_3 , викладену в заяві від 04 серпня 2016 року, від позову до відповідача ФОП ОСОБА_1 та припинив провадження у справі про стягнення заборгованості за договором оренди обладнання на суму 831 333,24 грн.
09 вересня 2016 року, ОСОБА_1 , від імені якої по довіреності від 14 липня 2016 року діяв ОСОБА_4 , уклала договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Щербиною Т. В. 09 вересня 2016 року та зареєстрованим в реєстрі за № 978, відповідно до якого подарувала ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 , які оцінені у 1 621 118,00 грн, що належав їй на праві власності, яке було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30 червня 2016 за номером 15218676.
Згідно із договором дарування земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Щербиною Т. В. 09 вересня 2016 року та зареєстрованим в реєстрі за № 981 від 09 вересня 2016 року, ОСОБА_1 , від імені якої по довіреності від 14 липня 2016 року діяв ОСОБА_4 , подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за вказаною вище адресою, з кадастровим номером 5310900000:50:036:0012, площею 0,1000га, оцінену у 53 200 грн, яка належала їй на праві власності на підставі державного акту на право власності на землю серії ЯГ № 349162, виданого 28 квітня 2006 року.
Згідно висновків судово-психіатричної експертизи № 744 від 29 грудня 2017 року, обставини укладення ОСОБА_1 мирової угоди від 07 липня 2016 року, укладення договору дарування квартири № 725 від 14 липня 2016 року, надання довіреності № 728 від 14 липня 2016 року, якою вона уповноважила ОСОБА_4 подарувати ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку; укладення від її імені договору дарування № 978 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 09 вересня 2016 року та укладення договору дарування земельної ділянки № 981 від 09 вересня 2016 року, - що врешті призвело до втрати ОСОБА_1 нерухомості, яка їй належала, - є психотравмуючими для особистості підекспертної. За умов вказаних ситуацій, в ОСОБА_1 виникли психологічно складні (на моральному рівні) негативні інтенсивні та довготривалі моральні страждання.
В ході повторного розгляду представник позивача уточнив, що підставою визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 є вчинення цього правочину проти справжньої волі позивачки внаслідок застосування до неї фізичного та психологічного тиску з боку відповідача ОСОБА_3 (стаття 231 ЦК України). Підставою для визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 є зловмисна домовленість представника однієї сторони, а саме ОСОБА_4 з іншою ОСОБА_3 (стаття 232 ЦК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61 -550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61 -2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101 св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61 -8593св21)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичноїособи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061 св20)).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61 -37390свп18)).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61 -2276св19)).
Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно¬правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно¬правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61 -17583св20)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2020 року у справі № 752/23814/17-ц (провадження № 61-5963св19) зроблено висновок про те, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Для застосування такої статті у правовідносинах обов`язковим є наявність зв`язку між фізичних чи психічним тиском та вчиненням правочину, а також спрямованість вказаного неправомірного впливу на сторону правочину з метою примусити її вчинити правочин. Фізичний чи психічний тиск полягає у вчиненні фізичних чи душевних страждань безпосередньо стороні правочину.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року у справі № 556/2085/19 (провадження №61-7687св21) зроблено висновок про те, що для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. 
Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України), тобто позовна давність застосовується у разі встановлення судом підстав для задоволення позовних вимог, пред`явлених до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності, та у разі обрання позивачем належного та ефективного способу захисту прав (пункт 7.28. постанови Великої Палати Верховного Суду 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц; пункти 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц; пункти 69-73, 137-139 постанови Великої Палати Верховного Суду 14.11.2018 у справі №183/1617/16).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Встановивши, що відсутні підстави для визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації, стягнення моральної та майнової шкоди, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.
 Посилання на висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2021 року у справі № 910/21182/15, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити  ОСОБА_1 строкна касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року. 
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Щербина Тетяна Вікторівна, ОСОБА_5 , Виконавчий комітет Миргородської міської ради, ОСОБА_6 , про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації та стягнення моральної та майнової шкоди.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                     І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
В. І. Крат