Номер провадження: 22-ц/813/5061/24 
Справа № 522/8611/23
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Комлевої О.С., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач –    ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2024 року у складі судді Яреми Х.С.,
встановив:
У травні 2023 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 , за участю третьої особи органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, у якому просив суд визначити місце проживання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з самостійним вихованням сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без участі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В обґрунтування позову зазначав, що від фактичних шлюбних стосунків у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилися діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені та спільне господарство не ведеться. ОСОБА_3 мешкає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , який повністю його утримує та піклується про нього без участі матері. У зв`язку з тим, що між батьками виник спір, щодо визначення місця приживання дитини, з огляду на самостійне виховання дитини батьком, позивач звернувся з даним позовом та просив суд визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку із самостійним вихованням сина батьком ОСОБА_1  без участі матері ОСОБА_2 . 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального прави та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2024 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на практику Верховного суду, яка склалася у спорах щодо визначення місця проживання дитини та відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, відповідно до якої, місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Прохальна частина позовної заяви складена у відповідності до такої судової практики, а тому зважаючи на те, що позивач самостійно займається вихованням сина, який перебуває на його повному утримані, позовні вимоги є обґрунтованими. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання, призначене на 19.09.2024 сторони не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Від представника ОСОБА_1 – адвоката Ульянова І.М. 18.09.2024 на електрону адресу суду надійшла заява, у якій останній просить апеляційний суд судове засідання, призначене на 19.09.2024 розглянути без участі скаржника та його представника. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 від 27.05.2022).
ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась ОСОБА_4 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 27.05.2022).
Батьки дітей не перебували та не перебувають в зареєстрованому шлюбі.
ОСОБА_2 та діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . 
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Фактично син проживає з батьком в АДРЕСА_1 ., а донька з матір`ю в АДРЕСА_2 . 
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звертався до служби у справах дітей за вирішенням питання визначення місця проживання дітей разом з батьком, оскільки мати, як він зазначив, зловживає алкогольними напоями, матеріально не забезпечує дітей.
Висновком органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.10.2022, враховано думку дітей: Меланія не хоче жити з батьком, а Захар хоче жити з батьком та вирішено вважати доцільним визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з матір`ю, а малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 не просить визначити місце проживання сина з ним, а фактично просить визначити місце проживання сина за адресою, де живе та зареєстрований він, тому такі вимоги є безпідставними, оскільки визначати слід не адресу, де буде проживати дитина, а того з батьків з ким дитина буде проживати. Крім того, судом зазначено, що оскільки ОСОБА_3 вже виповнилось 14 років, тому відповідно до ч.3 ст. 160 СК України, суд позбавлений можливості визначати його місце проживання. Також суд дійшов висновку, що норми сімейного законодавства не передбачають окремих підстав визначення проживання дитини з одним з батьків, у зв`язку з самостійним вихованням дитини цим з батьків без участі другого з батьків, оскільки такі вимоги не становлять жодного захисту прав батька (що звернувся до суду) чи неповнолітнього (який і так проживає з батьком, перешкод в цьому немає), тобто не є належними способами захисту прав, а самі права позивача не порушені.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
При вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Судовим розглядом справи встановлено та сторонами не заперечується, що неповнолітній син сторін -   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком -   ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 .
Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.10.2022 №01-11/1390/1 про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з одним із батьків вирішено вважати доцільним визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з матір`ю, ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком, ОСОБА_1 (а.с. 8-13). 
З матеріалів справи також вбачається, що допитаний у суді першої інстанції неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому вже виповнилося 14 років, надав свої пояснення та зазначив, що хоче жити тільки із батьком (а.с. 89-91). 
За положеннями ч.3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Таким чином, неповнолітній син сторін -   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням його віку, самостійно визначив своє місце проживання разом із батьком.
Виходячи зі встановлених обставин цієї справи, суд першої інстанції, в тому числі і на підставі ч.3 ст. 160 СК України, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, з огляду на те, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції до винесення рішення по суті спору, неповнолітньому ОСОБА_3 вже виповнилося 14 років, він проживає із батьком та сам може визначити своє місце проживання з одним із батьків. При цьому судом першої інстанції враховано відсутність спору щодо місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 . 
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на практику Верховного суду, яка склалася у спорах щодо визначення місця проживання дитини та відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, відповідно до якої, місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Прохальна частина позовної заяви складена у відповідності до такої судової практики, а тому зважаючи на те, що позивач самостійно займається вихованням сина, який перебуває на його повному утримані, позовні вимоги є обґрунтованими. 
Проте вказані доводи скаржника є безпідставними, з огляду на те, що фактично між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, неповнолітня дитина самостійно визначила місце проживання з позивачем. При цьому, як було зазначено судом, законом не передбачено вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років. 
Вірним є висновок суду про те, що вимоги позивача ОСОБА_1  щодовизначення проживання неповнолітнього сина разом із батьком, у зв`язку з самостійним вихованням сина батьком без участі матері, є необґрунтованими. 
Так, частиною 2 ст. 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 151 СК України встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно з ч.1-3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Тобто, вимога про визнання судом «самостійного виховання сина батьком без участі матері» насправді має за мету констатувати це як юридичний факт рішенням суду. Цей факт аж ніяк не пов`язаний з реалізацією батьком його цивільних прав та обов`язків в сімейних правовідносинах щодо виховання сина.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав тощо).
Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт перебування на утриманні чоловіка дитини.
Такій обставині надається оцінка в рішенні суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав, і в таких справах цей факт є беззаперечним (окремому встановленню в судовому порядку не підлягає).
Отже, норми сімейного законодавства не передбачають окремих підстав визначення проживання дитини з одним з батьків, у зв`язку з самостійним вихованням дитини цим з батьків без участі другого з батьків. Зазначені позовні вимоги не становлять жодного захисту прав батька (що звернувся до суду) чи неповнолітнього (який і так проживає з батьком, перешкод в цьому немає), тобто не є належними способами захисту прав, а самі права позивача не порушені.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_3 досяг чотирнадцяти років і має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання, а тому суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 14 років, всупереч її волі.
Враховуючи вищевикладене, у позивача відсутнє право визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, а тому є правильним висновок суду першої інстанції про відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини.
За встановлених обставин справи та вимог закону колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував положення ч. 3 ст. 160 СК України, та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди із рішенням суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду в оскарженій частині слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 30.09.2024.

Головуючий                                                         Є.С. Сєвєрова 

Судді:                                                  Л.М. Вадовська 

О.С. Комлева