ПОСТАНОВА 
Іменем України

10 липня 2024 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 405/4853/20
провадження № 22-ц/4809/982/24 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2024 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року у складі головуючого судді Драного В. В.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.
13.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , в якому просив визнати договір довічного утримання (догляду) від 01.11.2011, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Звіздун Н. К., реєстр №2026, зареєстровано в ОКП «КОБТІ» 28.11.2011 в реєстрову книгу №16276/69.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 01.11.2011 між батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – ОСОБА_4 , який помер у 2018 році, та ОСОБА_5 , яка померла у 2013 році, з однієї сторони та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання, згідно якого останній набув право власності на квартиру, що розташована по АДРЕСА_1 . 
На момент укладення договору ОСОБА_4 мав травму у вигляді струсу мозку, внаслідок побиття ОСОБА_2 , та хворів на дисциркуляторну енцефалопію ІІ ступеню, а ОСОБА_5 хворіла на онкологічне захворювання. 
Вважає, що оспорюваний договір було укладено його батьком на невигідних для себе умовах та із застосуванням фізичної сили відповідачем ОСОБА_2 до батька ОСОБА_4 .
Так само, ОСОБА_5 уклала спірний договір на невигідних для неї умовах та була змушена це зробити через тяжкі обставини, у зв`язку з потребою витрат на лікування.         ОСОБА_2 не виконував належним чином умови договору, застосовував фізичну силу до батька, відбирав разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 його пенсію, позбавляючи його всіх джерел існування. 

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2024  року відмовлено у задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем жодним чином не обґрунтовано та не зазначено, які саме положення спірного договору на його думку були вкрай невигідними для відчужувачів.
Відчужувач ОСОБА_5 дійсно хворіла на онкологічне захворювання та проходила відповідне лікування у 1990-1991 році та у 2012 році, за 20 років до укладення спірного договору та протягом року після його укладення, а відчужувач ОСОБА_4 перебував на диспансерному обліку у зв`язку з онкологічним захворюванням з 2015 року, тобто через 4 роки після укладення спірного договору.
Суд зауважив, що сама по собі наявність тяжких життєвих обставин в однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним згідно ст. 233 ЦК України.
Пояснення свідка ОСОБА_6 суд визнав неналежним і недопустимим доказом, оскільки вони ґрунтуються на повідомленні іншої особи, а саме позивача, який зацікавлений у конкретному результаті розгляду даної справи, доказів їх спільного перебування у санаторії матеріали справи не містять. 
Суд також надав оцінку зверненню відчужувача ОСОБА_4 до поліції у 2018 році щодо його побиття відповідачем ОСОБА_3 , і зазначив, що вказана подія відбулася через майже 7 років після вчинення спірного правочину, тому не може бути доказом його укладення договору під впливом тяжкої для них обставини і на вкрай невигідних умовах або під впливом насильства.
Суд виснував, що позивачем не доведено, що спірний договір довічного утримання було укладено сторонами на вкрай невигідних умовах для відчужувачів, або під впливом насильства, а тому позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та недоведеним.
Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16000 грн, та на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн.
Стягуючи витрати на професійну правничу допомогу, суд виходив з того, що розмір витрат на правничу допомогу доведено належними доказами, заявлена відповідачами до відшкодування сума є співмірною, та підлягає стягненню з позивача.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
Позивач, в інтересах якого діє його представник адвокат Іващенко І. Ю., подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставить питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
Судом не взяті до уваги пояснення ОСОБА_7 , які ґрунтуються на повідомленні іншої особи позивача, який очевидно, заінтересований у конкретному результаті розгляду даної справи і міг бути необ`єктивним при повідомленні свідку вказаних обставин. Крім того суд першої інстанції зазначив, що доказів їх спільного перебування у санаторії матеріали справи також не містять. Дане твердження суду спростовується довідкою від ТМО МВС по Кіровоградській області за якою позивач ОСОБА_1 протягом 04.10. по 24.10.2017 перебував на оздоровлені.
Зазначає, що в судовому засіданні було доведено, що укладання договору довічного утримання від 01.11.2011 №2026 між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було здійснено на край невигідних умовах, та з застосуванням фізичної сили Відповідачем до ОСОБА_4 .
На 13 сторінці висновку судової-психіатричної експертизи №195 від 13.05.2020 зазначено, що згідно записам за 2011 року, в січні-лютому підекспертний ( ОСОБА_4 ) проходив стаціонарне лікування в терапевтичному відділенні КЗ «Центральна міська лікарня м. Кіровограда»; (медична карта №793 за 2011р.) зі скаргами на виражені головні болі, головокружіння, слабкість в "Ногах, зниження ваги. В той час підтверджувався діагноз Дисциркуляторна енцефалопія II ступеню змішаного ґенезу. В серпні 2011 року був побитий сином з діагностуванням «струсу головного мозку, множинних забоїв м`яких тканин, закритого перелому кісток носу. Як далі зазначає експерт саме в такому стані 01.11.2011 під експертний, разом з дружиною укладають договір довічного утримання (догляду) з відповідачем одним з синів. 
Вважає, що позивачем доведено, що із-за хвороби, якою страждала мати - онкологічне захворювання, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта №194 від 13.05.2020, уклала договір на невигідних для неї умовах, змушена це зробити через тяжкі обставини, потрібні були витрати на лікування. В подальшому мати - ОСОБА_5 у віці 73 років ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.
Також вказує, що батько не міг оплачувати самостійно лікування своєї дружини, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 . Укладаючи договір батько планував всю свою та дружини пенсію витрачати на лікування онкохворої дружини, уклав договір на невигідних для себе умовах. Відповідач належним чином не виконував умови договору, застосовував фізичну ситу до батька, відбирав разом зі своєю дружиною у нього всю пенсію, позбавляючи його всіх джерел існування. Доказом цього є відповідь на адвокатський запит Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області від 06.08.2018, згідно якого невісткою ОСОБА_8 були нанесені тілесні ушкодження 21.02.2018.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Представник відповідачів адвокат Звіздун А. М. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому ставить питання про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Вважає рішення суду законним й обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги безпідставними.
Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення позивача та його представника адвоката Іващенко І. Ю., які підтримали доводи апеляційної скарги, відповідачки ОСОБА_3 і представника відповідачів адвоката Звіздуна А. М., які заперечував проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , 1939 р.н., та ОСОБА_5 , 1940 р.н. (а.с.9 т.1).
Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 , 1939 р.н., та ОСОБА_5 , 1940 р.н. 
Батько сторін - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11 т.1).
Мати сторін - ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.12 т.1).
Відповідачка ОСОБА_3 є дружиною відповідача ОСОБА_2 .
Спадкодавцям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної власності належала квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
01.11.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з однієї сторони та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання (догляду), який був посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Звіздун Н. К., зареєстрований в реєстрі за №2026. Згідно умов цього договору ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (відчужувачі) передали, а ОСОБА_2 (набувач) отримав у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язався довічно утримувати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Даний договір було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів та зареєстровано право власності набувача на дану квартиру (т. 1, а.с. 15-18; т. 1, а.с. 108-111 цивільної справи № 404/7618/18).
Згідно п. 6, 7 цього договору загальна вартість квартири становить 46911,00 грн.
Відповідно до п.п. 8, 9 договору утримання (догляд) визначається сторонами договору у вигляді забезпечення відчужувачів житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення відчужувачів щоденним триразовим калорійним харчуванням; надання побутових послуг (прання постільної білизни, одягу, тощо); забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів. Вартість матеріального забезпечення визначено сторонами у розмірі однієї мінімальної пенсії за віком, щомісячно.
П. 10 договору обумовлено, що відчужувачі мають право вимагати своєчасного та повного здійснення надання від набувача утримання (догляду) та розірвання цього договору у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків за цим договором.
Згідно п. 12 договору набувач ОСОБА_2 зазначену квартиру набув за згоди своєї дружини ОСОБА_3 .
Відповідно до листа Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області від 10.04.2023 №42-аз/111-23, 18.08.2011 від ОСОБА_1 надійшло повідомлення про те, що його батько наніс йому тілесне ушкодження у вигляді синця на тілі. Матеріали ЖРЗПЗ знищені за закінченням терміну зберігання (т. 1 а.с. 217).
Згідно листа Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області від 06.08.2018 №АЗ-106/117-18, ОСОБА_4 20.02.2018 звертався до поліції із заявою щодо спричинення йому невісткою ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, про що 21.02.2018 було внесено відомості до ЄРДР за №12018120020001680 за ч. 1 ст. 125 КК України, по якому проводиться досудове розслідування (т. 1 а.с. 145). Як вбачається із заяви ОСОБА_4 від 20.02.2018, він просив притягнути до відповідальності ОСОБА_9 , яка 20.02.2018 близько 17:15 год. прийшла до нього додому почала на нього кричати і штовхнула, внаслідок чого він отримав тілесне ушкодження на голові (т. 1 а.с. 171).
Відповідно до листа КНП «Обласний онкологічний центр Кіровоградської обласної ради» від 17.08.2020 №775 ОСОБА_4 перебував на диспансенрному обліку з 06.11.2015 з діагнозом Переферичний Cr правої легені st. IB T2N0M0, кл. гр. IV, від лікування пацієнт відмовився, рекомендовано симптоматичне лікування за місцем проживання, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 від ракової інтоксикації. ОСОБА_5 перебувала на диспансерному обліку з 24.05.1990 року з діагнозом Cr яєчників st.I T1N0M0, проходила курси поліхіміотерапії у двічі у 1990 році, двічі у 1991 році та двічі у 2012 році. Курси поліхіміотерапії проводились за рахунок державних закупівель, препарати супровідної терапії хвора купувала за свої кошти. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 від ракової інтоксикації (т. 1 а.с. 107).
Згідно висновку судово-психіатричного експерта №195 від 19.05.2020, проведеного в межах розгляду цивільної справи №404/7618/18, під час укладання договору довічного утримання (догляду) від 01.11.2011 ОСОБА_4 виявляв ознаки емоційно-лабільного (астенічного) розладу з церебрастенічими цефалігічними проявами, що проте не супроводжувалося хворобливою дезорганізацією поведінки, глибокими емоційно-вольовими розладами, інтелектуально-мнестичними порушеннями, не супроводжувалося будь-якими розладами психотичного рівня, та не позбавляло його здатності станом на 01.11.2011 розуміти значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а.с. 19-32).
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №194 від 19.05.2020, проведеного в межах розгляду цивільної справи №404/7618/18, під час укладання договору довічного утримання (догляду) від 01.11.2011 ОСОБА_5 не виявляла ознак будь-якого хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності психотичного рівня (в тому числі і таких, що могли би бути викликані важкими соматичними хворобами) і була здатна розуміти значення своїх дій і керувати ними станом на 01.11.2011 року (т. 2 а.с. 37-43 цивільної справи №404/7618/18).
Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01.11.2021 у справі призначено товарознавчу експертизу, проведення якої доручено експерту(ам) Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, а провадження у справі зупинено (а.с.121-122 т.1).
11.07.2022 від Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист від 23.06.2022 № 1215-1-22 про не можливість виконання експертизи, оскільки до компетенції експерта-товарознавця не входить вирішення питання вартості медичних послуг, а цінова інформація про вартість лікарських препаратів станом на 2010-2013 роки в експерта відсутня (а.с.135 т.1).
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК).
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина друга статті 95 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
В обґрунтування доводів позовної заяви позивач посилається на те, що оспорюваний правочин укладено під впливом тяжких для відчужувачів обставин та на вкрай невигідних умовах для них, оскільки останні мали тяжкі хвороби, на лікування яких потрібні були грошові кошти. Також, відчужувач ОСОБА_4 уклав даний договір внаслідок застосування до нього фізичної сили з боку відповідача ОСОБА_2 .
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 ЦК України). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 ЦК України). Право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину (стаття 233 ЦК України).
Такий правочин характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Вказані обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.
Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.
Договір довічного утримання є правочином, тому його чинність пов`язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину (ст. 203 ЦК України). Так, в ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.11.2018 року у справі №905/1227/17.
Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.12.2022 року у справі № 483/88/21.
Встановлено, що відчужувач ОСОБА_5 хворіла на онкологічне захворювання та проходила відповідне лікування у 1990-1991 році (за 20 років до укладення спірного договору), а також у 2012 році, тобто протягом року після його укладення.
Відчужувач ОСОБА_4 перебував на диспансерному обліку у зв`язку з онкологічним захворюванням з 2015 року, тобто через 4 роки після укладення спірного договору.
Суд, врахувавши відсутність відомостей про наміри сторін розірвати спірний договір або визнати його недійсним, та доказів, що спірний договір довічного утримання було укладено сторонами на вкрай невигідних умовах для відчужувачів або під впливом насильства, сама по собі наявність тяжких життєвих обставин в однієї із сторін договору не є підставою для визнання правочину недійсним згідно ст. 233 ЦК України, обгрунтовано дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо розподілу судових витрат понесених відповідачами на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Встановлено, що адвокатом Звіздуном А. М. у суді першої інстанції надавалася правнича допомога відповідачам - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
У поданому до суду відзиві на позовну заяву представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Звіздуном А. М. заявлено попередній (орієнтований) розрахунок витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн (а.с.69 т.1).
06.11.2023 до суду першої інстанції представником відповідачів ОСОБА_2 -адвокатом Звіздуном А. М. подано клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16000 грн (а.с.1 т.2).
25.03.2024 до суду першої інстанції представником відповідачів ОСОБА_3 - адвокатом Звіздуном А. М. подано клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн (а.с.56 т.2).
Згідно ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;
3) судом не вирішено питання про судові витрати;
4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
Статтею 246 ЦПК передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Статтею 137 ЦПК встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зазначене узгоджується з положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.
Тобто саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі №760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим – з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди – у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)).
Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі №596/2305/18-ц (провадження №61-13608св20).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження понесення ОСОБА_2 – 16000 грн, та ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 20000 грн, адвокатом Звіздуном А. М. суду надано: - договір про надання правової допомоги від 23.12.2020 про надання правничої допомоги ОСОБА_2 у справі №405/4853/20, у якому сторони погодили сплату гонорару у розмірі передбаченому додатком №1 до цього договору (а.с.2-3 т.2); - додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги від 23.12.2020, згідно якого гонорар визначено фіксованою сумою – 16000 грн (а.с.4 т.2); - оригінал квитанції №22 від 23.10.2020 про сплату ОСОБА_2 – 16000 грн (а.с.5 т.2); - договір про надання правової допомоги від 02.11.2022 про надання правничої допомоги ОСОБА_3 , у якому сторони погодили сплату гонорару у розмірі передбаченому додатком №1 до цього договору (а.с.57-58 т.2); - додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги від 02.11.2022, згідно якого гонорар визначено фіксованою сумою – 20000 грн (а.с.59 т.2); - оригінал квитанції №22 від 23.10.2020 про сплату ОСОБА_3 – 20000 грн (а.с.60 т.2); - акт прийому-передачі наданих послуг від 21.03.2024 (а.с.61 т.2).
В додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Врахувавши критерії реальності, розумності та співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) на підставі наданих стороною позивача доказів, а також взявши до уваги те, що сторона відповідача не надала заперечень щодо невідповідності заявлених витрат вказаним критеріям, що виключає ініціативу суду з приводу зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони, Верховний Суд дійшов висновку про доведеність позивачем понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги в судах апеляційної та касаційної інстанцій.
Враховуючи викладене, принцип співмірності та розумності судових витрат, відмову у задоволені позову позивача, відсутність заяв та заперечень сторони позивача про спростування співмірності заявлених позивачем судових витрат, суд правомірно вважав, що заяви представника відповідачів адвоката Звіздуна А. М. про компенсаціє понесених витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 у розмірі 16000 грн, та ОСОБА_3 у розмірі 20000 грн, підлягають задоволенню. 

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 березня 2024 року залишити без змін.
Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                         С. М. Єгорова

Судді                                                                О. Л. Карпенко

                                                               О. І. Чельник