П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
04 вересня 2024 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 759/13865/22
Провадження: № 22-ц/824/11429/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В. 
секретар Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шум Л. М.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною,
 
у с т а н о в и в:
            
       17.10.2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим,  що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 07.09.2022 року був розірваний. В період перебування у шлюбі у сторін народився син -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначив, що відповідачка проживає разом з сином за зареєстрованим місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1 , він, позивач, проживає окремо. Між сторонами існують непорозуміння щодо участі батька у вихованні сина. Вказує, що зпочатком воєнної агресії проти України, відповідачка разом з дитиною виїхала за кордон. Наразі, в якій країні знаходиться остання, йому невідомо, спілкуватись з сином можливості не надає, реквізити за якими він може здійснювати перерахунок аліментів також не надає. Намагання мирним шляхом врегулювати спір не допомагають налагодити нормальний зв`язок із дитиною та приймати участь у вихованні сина. Відтак, вважає свої права порушеними та просить суд зобов`язати відповідачку не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином, та визначити наступні способи його участі у вихованні дитини, а саме: перебування дитини за місцем проживання батька, всі вихідні дні, починаючи з п`ятниці 19.00 год. і до неділі 19.00 год., кожного другого тижня; спільний відпочинок: один місяць в літній період дитина проводить з батьком та мати не чинить перешкод ( та безперешкодно надає дозвіл на виїзд дитини за кордон разом з батьком); необмежене спілкування сина особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дитиною.
            Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_5 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - ОСОБА_4 .
Визначено наступні способи участі ОСОБА_2 у вихованні ОСОБА_4 :
- необмежене спілкування сина особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дитиною.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із таким судовими рішенням в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила відмовити у задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції, в порушення вимог процесуального законодавства, розглянуто справу без висновку органів опіки та піклування, окрім того, вказує на те, що суд першої інстанції не врахував інтереси дитини, яка не радіє зустрічі із батьком. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Протокольною ухвалою суду від 05.06.2024 року залучено до участі у справі, у якості третьої особи без самостійних вимог Орган опіки та піклування Святошинської районної державної адміністрації, окрім того, зобов`язано третю особу дослідити питання щодо визначення способу участі ОСОБА_2 у вихованні дитини - ОСОБА_4 
19 червня 2024 року до Київського апеляційного суду від заступника начальника служби - начальника відділу сімейної політики ОСОБА_6 надійшов лист, відповідно до змісту якого зазначено, що питання надання зазначеного висновку до суду буде винесено на розгляд комісії з питань захисту прав дитини після з`ясування обставин, що призвели до спору. Окрім того, повідомлено, що наразі відсутні будь-які  матеріали справи, оскільки Служба не була обізнана про наявність даної цивільної справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Грабовий О. А. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав  з викладених у ній підстав.
ОСОБА_3 , його представник, а також представник Органу опіки та піклування Святошинської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, від представника органу опіки та піклування надійшла заява про розгляд справи без участі, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що  апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,  в період перебування у шлюбі у сторін народився син-   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.09.2022 року шлюб між сторонами було розірвано.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23.06.2022 року стягнуто з ОСОБА_2 , громадянина Держави Ізраїль, на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4 в розмірі 5000 грн, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.10.2021 року і до досягнення дитиною повноліття.
Сторонами не досягнуто згоди в питанні визначення порядку спілкування ОСОБА_2 з спільною дитиною сторін -     ОСОБА_4  та участі батька в житті сина.
В ході судового розгляду також встановлено та сторонами не спростовано, що ОСОБА_3 є громадянином країни Ізраїль, у якій проживає по теперішній час.
ОСОБА_1 разом із неповнолітнім сином ОСОБА_4 з часу повномасштабного вторгнення Російської Федерації проживають у Французькій республіці, плануючи у майбутньому повернення до України.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, будучи батьком дитини, прагне спілкування із нею, оскільки участь у вихованні та розвитку дитини є його правом та обов`язком. При цьому, суд акцентував увагу, що реалізація одним із батьків свого права на спілкування з дитиною у будь-якому разі не повинна перешкоджати нормальному розвиткові дитини, а також становити загрозу для дитини, а тому відхилив вимоги ОСОБА_7 щодо визначення способів його участі у вихованні ОСОБА_4 шляхом перебування дитини за місцем проживання батька, оскільки позивач не проживає в Україні. Окрім того, суд зазначив, що перебування дитини за місцем проживання батька - на території Держави Ізраїль може бути небезпечним для дитини з огляду на геополітичну та безпекову ситуацію, що склалася на час ухвалення судового рішення.
Водночас, зважаючи на необхідність забезпечення спілкування батька з сином, яке б не перешкоджало нормальному розвитку дитини, враховуючи інтереси дитини та вік дитини, суд визначив спосіб участі батька у вихованні сина шляхом необмеженого спілкування особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дитиною.
Перевіряючи вказані висновки суду, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша, друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року).
Згідно зі статями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України (стаття 141 СК України).
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша-третя статті 157 СК України).
За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання (стаття 158 СК України).
Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (частини перша, друга статті 159 СК України).
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на виховання обома батьками.
Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78).
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України).
Ураховуючи те, що позивач є громадянином Держави Ізраїль, де фактично проживає, постійного місця проживання в України не має, окрім того,  матір з дитиною на теперішній час проживають у Французькій Республіці,  колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що орган опіки та піклування був позбавлений можливості проводити вивчення умов життя, оскільки обидві сторони перебувають за межами України. 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У більшості випадків потреба вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.
Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро- емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.
Ураховуючи загострення безпекової ситуації на території країни проживання позивача, яка склалася станом на час ухвалення рішення у справі, та триває на час апеляційного перегляду справи, а саме активні військові дії між радикальною ісламською організацією ХАМАС та армією Ізраїлю, перебування дитини за місцем проживання батька - на території Держави Ізраїль може бути небезпечним для дитини з огляду на геополітичну та безпекову ситуацію, що склалася на час ухвалення судового рішення, за таких підстав, колегія суддів, ураховуючи в першу чергу інтереси дитини, погоджується із визначеним графіком судом першої інстанції шляхом необмеженого спілкування сина з батьком особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дитиною.
Колегія суддів критично оцінює доводи відповідачки щодо відсутності висновку Органу опіки та піклування, та зазначає, що передбачена ч. 4 та ч. 5 ст. 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити справу за наявними в матеріалах справи доказами. Якщо з тих чи інших підстав, орган опіки та піклування відмовиться надавати свій висновок у справі, де за приписами ч. 4 , 5, ст. 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина  не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступі до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, неможливістю встановити місце фактичного перебування дитини одним із батьків, тощо.
Анлогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі №756/12509/21 від 14.02.2024 року.
Тобто, ухвалення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Оскільки, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав (ст. 2 ЦПК України). Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом, захищаючи права та інтереси дитини, і тим самим допомагають суду здійснювати захист, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України.
Інші доводи скаржника про істотне порушення норм процесуального права судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду рішення (справи) та спростовуються зазначеним вище. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 
Повне судове рішення складено 20 вересня 2024 року.

Головуючий                                                                                     Т.О. Невідома

 
Судді                                                                                                 В. А. Нежура  

 
                                                                                                                      В. В. Соколова