П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/1244/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернюк А.Ю.  
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
16 вересня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Білої Л.М.  Матохнюка Д.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року адміністративний позов задоволено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
12 червня 2024 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.
06, 07 та 09 серпня 2024 року до суду від ОСОБА_1 та Офісу Генерального прокурора надійшли додаткові пояснення.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 10 червня 2024 року відкрив провадження у справі та призначив її розгляд в порядку письмового провадження.
19 червня 2024 року з метою повного та об`єктивного розгляду справи, суд прийшов до висновку про розгляд справи у відкритому судовому засіданні за участю сторін.
Під час розгляду справи суд вирішив перейти з відкритого судового засідання до розгляду справи в порядку письмового провадження.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву та додаткових пояснень, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що позивач працював в органах прокуратури, та наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 року № 2064ц його звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів у місцях попереднього ув`язнення, а також при застосуванні примусових заходів управління нагляду за додержанням законів у місцях попереднього ув`язнення, а також при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення та інших заходів примусового характеру Департаменту нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24.12.2019 року..
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17.07.2023 у справі № 120/4369/19-а позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, другої кадрової комісії Генеральної прокуратури України про визнання протиправними та скасування рішення кадрової комісії, наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення другої кадрової комісії від 04.12.2019 №5. Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2064ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів у місцях попереднього ув`язнення, а також при застосуванні примусових заходів управління нагляду за додержанням законів у місцях попереднього ув`язнення, а також при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення та інших заходів примусового характеру Департаменту нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації Генеральної прокуратури України. Поновлено ОСОБА_1 на вищезазначеній посаді з 25.12.2019. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 17.07.2023 у розмірі 1294911,94 грн. (без урахування податків та обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати.
Сьомим апеляційним адміністративним судом 21.11.2023 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17.07.2023 - без змін.
На підставі рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17.07.2023 та з урахуванням звернення ОСОБА_1 наказом Генерального прокурора від 02.10.2023 № 1137ц ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів у місцях попереднього ув`язнення, а також при застосуванні примусових заходів управління нагляду за додержанням законів у місцях попереднього ув`язнення, а також при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення та інших заходів примусового характеру Департаменту нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації Генеральної прокуратури України з 25.12.2019.
На виконання рішення суду Генеральним прокурором (наказ від 02.10.2023 №1137ц) скасовано наказ Генерального прокурора від 21.12.2019 №2064ц про звільнення позивача з посади прокурора відділу Генеральної прокуратури України, поновлено останнього на посаді прокурора відділу Генеральної прокуратури України з 25.12.2019.
В подальшому, на підставі заяви позивача про звільнення з посади за власним бажанням, Генеральним прокурором прийнято наказ від 25.12.2023 №1499ц, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу Генеральної прокуратури України на підставі пункту 7 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 29.12.2023.
Оскільки, після звільнення позивача відповідач не провів з ним повного розрахунку,позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно з ст.47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17, постанові Касаційного адміністративного суду від 28.09.2023 року у справі №640/36441/21.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці прокурорів, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд зазначає про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.
Правовий висновок відповідає правовому висновку викладеному у постановах Касаційного адміністративного суду від 27.07.2023 року у справі №420/436/22, від 18.11.2022 року у справі №1.380.2019.005781.
Даючи оцінку доводам апелянта щодо правомірності дій відповідача при нарахуванні позивачу заробітної плати за повні місяці роботи у жовтні та листопаді, а також 6 днів грудня 2023 року, колегія суддів вказує слідуюче.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(II)/2023 у справі щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня  2019 року № 113-IX (щодо винагороди прокурора як гарантії його незалежності).
У цьому Рішенні Конституційний Суд України, відповідаючи на порушені заявниками питання, з покликанням, з-поміж іншого, на свої рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, від 13 грудня 2019 року № 7-р(II)/2019, від 1 березня 2023 року № 1-р(II)/2023 виснував, що врегулювання законом, а не підзаконним актом питань матеріального, соціального, пенсійного забезпечення прокурорів становить гарантію забезпечення їх незалежності, унеможливлює втручання органів виконавчої влади в діяльність прокуратури, що інакше призведе до недодержання принципу поділу влади.
Конституційний Суд України зазначив також, що наділення Кабінету Міністрів України повноваженням урегульовувати питання винагороди прокурорів не можна визнати таким, що відповідає конституційній вимозі щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених  Конституцією України  межах і відповідно до законів України.
З огляду на ці міркування Конституційний Суд України дійшов висновку, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX є таким, що суперечить  статті 6 Конституції України  в поєднанні з частиною другою  статті 131-1 Конституції України.
За текстом Рішення, з набранням чинності  Законом № 113-IX  питання винагороди прокурорів, які пройшли атестацію та яких переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, регулює  Закон № 1697-VII, а питання винагороди тих прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, - підзаконний нормативний акт - постанова Кабінету Міністрів України. Відтак оспорювані приписи  Закону № 113-IX  визначають відмінне від установленого  статтею 81 Закону № 1697-VII  регулювання оплати праці прокурорів, що свідчить про відмінність у підході законодавця до питання винагороди прокурорів, а отже, про неоднакове ставлення до прокурорів попри те, що їх наділено єдиним юридичним статусом за обсягом гарантій забезпечення їх незалежності як невіддільного складника цього статусу. З погляду Конституційного Суду України таку відмінність у ставленні до прокурорів, які мають єдиний юридичний статус, не можна вважати об`єктивно виправданою, а тому вона є дискримінаційною.
Конституційний Суд України у пункті 1, 2 резолютивної частини вказаного  рішення  керуючись статтями  147,  150,  151-1,  151-2,  152,  153 Конституції України, на підставі статей 7, 32, 36, 65, 67, 74, 84, 88, 89, 91, 92, 94 Закону України „Про Конституційний Суд України, ухвали: визнати таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення  Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури  від 19 вересня 2019 року № 113-IX; друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II „Прикінцеві і перехідні положення  Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури  від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Частиною 2  ст.152 Конституції України  встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Згідно ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України», закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України «Про Конституційний Суд України» дає підстави для висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі та застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі та виникли до ухвалення рішення Конституційним Судом України, проте продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.
Отже, рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
У пункті 2 резолютивної частини  Рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року №8-р(ІІ)/2023 (справа № 3-80/2022) визначено, що друге речення абзацу третього пункту З розділу ІІ; Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня  2019 року №113-ІХ, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, а отже має значення для вирішення наступних справ.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховним Судом від 30 квітня 2024 року у справі №360/931/21.
За вказаних правовідносин, починаючи з 13.09.2023р. оплата праці прокурорів незалежно від проходження атестації здійснюється за нормами, визначеними  ст.81 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII.
Відповідно до ст. 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно- правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за вислугу років, виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Як слідує з матеріалів справи, з урахуванням Рішення Конституційного суду Офісом Генерального прокурора позивачу за період фактичної роботи з 02.10.2023 по 29.12.2023 нараховано заробітну плату. Водночас таке нарахування здійснено лише у розмірі посадового окладу без надбавки за вислугу років, а саме: за повні місяці роботи у жовтні 2023 року - 52000 грн. та листопаді 2023 року - 52000 грн., а також 6 днів грудня 2023 року - 14857.14 грн.
На звернення позивача до Офісу Генерального прокурора від 01.11.2023 та 25.12.2023 щодо нарахування та виплати надбавки до посадового окладу за вислугу років, ОСОБА_1 отримав відмову мотивовану тим, що у Рішенні № 8-р(ІІ)/2023 Конституційним судом констатовано, що захист гарантій незалежності прокурорів має бути забезпечений на рівні з гарантіями суддів, а відповідно до ч. 10 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII суддям, які не здійснюють правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), виплачується посадовий оклад без доплат.
Однак, колегія суддів вважає вказану відмову необґрунтованою, оскільки, як Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII в цілому, так і стаття 135 цього Закону не регулюють ні гарантії незалежності прокурорів, ні порядок нарахування та виплати заробітної плати прокурору, а в рішенні № 8-р(ІІ)/2023 Конституційним Судом України лише сформульовано правову позицію про необхідність забезпечення гарантій незалежності всіх прокурорів на рівні з гарантіями суддів, і аж ніяк щодо можливості розповсюдження на прокурорів порядку нарахування та виплати суддівської винагороди.
Так Конституційним судом констатовано, що у Законі № 113-ІХ збережено юридичний статус прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, а отже і гарантії їх незалежності як невіддільний елемент статусу прокурора, а тому заробітна плата (винагорода) таких прокурорів подібно до статусу судді має визначатися не підзаконним нормативним актом - постановою Кабінету Міністрів України, а виключно нормами спеціального закону - Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII (далі Закон № 1697-VII).
Відповідно до ст. 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно- правовими актами.
Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за вислугу років, виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Згідно з ч.7 ст. 81 Закону № 1697-VII прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.
Таким чином якщо виплата премії, інших виплат та їх розмір можна віднести до дискреційних повноважень керівництва органу прокуратури, то ні ст. 81, ні будь-яка інша норма Закону № 1697-VII не містить застережень, щодо можливості не виплати або зменшення розміру надбавки до посадового окладу за вислугу років.
Як наслідок до вказаних правовідносин застосовується положення ст.81 Закону «Про прокуратуру» № 1697-VII та Рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року №8-р(ІІ)/2023 (справа № 3-80/2022).
Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, за період фактичної роботи з 02.10.2023 по 29.12.2023 в установленому порядку позивачу було визначено відповідні функціональні обов`язки на підставі яких він виконував надані доручення керівництва Департаменту протидії порушенням прав людини у правоохоронній та пенітенціарних сферах, що вказує на відсутність підстав для прирівнювання позивача до «судді, який не здійснює правосуддя».
Так, виконання позивачем своїх обов`язків підтверджуються долученими до матеріалів справи доказами, зокрема: копією наказу Генерального прокурора Про визначення робочого місця від 02.10.2023 №1139ц, вказівкою Генерального прокурора від 12.10.2023 №05/2/1- 590вн щодо затвердження функціональних обов`язків, які затверджені заступником Генерального прокурора 17.10.2023, заявкою на забезпечення комп`ютерною технікою, витягом із системи електронного документообігу Офісу Генерального прокурора та прикладів доручень.
Окрім того, відповідно до протоколу комісії Офісу Генерального прокурора з установлення стажу роботи від 23.10.2023 №67 слідує, що станом на 02.10.2023 року стаж роботи ОСОБА_1 , який дає йому право на одержання процентної надбавки за вислугу років, складає 28 років та 26 днів, а отже в Офісі Генерального прокурора при нарахуванні та виплаті заробітної плати за період фактичної роботи з 02.10.2023 по 29.12.2023 позивача безпідставно позбавлено надбавки до посадового окладу у розмірі 40 відсотків.
Відповідно до частин 3 та 4 статті 81 Закону № 1697-VII, статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» посадовий оклад щодо посади позивача складає 52000 гри. (1600 грн.*25*1,3), зазначений розмір підтверджується Офісом Генерального прокурора відповідно до наданих ним розрахункових листів за жовтень, листопад та грудень 2023 року
Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачу безпідставно не нараховано та не виплачено без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, надбавку до посадового окладу у розмірах: за жовтень 2023 року - 20800 грн. (40 відсотків від 52000 грн. - повний місяць роботи), за листопад 2023 року - 20800 грн. (40 відсотків від 52000 грн. -повний місяць роботи) та за 6 днів грудня 2023 року - 9942.86 грн. (6 відпрацьованих робочих днів з 21 робочого дня за графіком - 40 відсотків від 52000 грн*6/21), а всього 51542.86 грн. (20800 грн. + 20800 грн. + 9942.86 грн.).
Щодо розмірів нарахування у грудні 2023 року матеріальної допомоги для оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 82 Закону № 1697-VII прокурору надається щорічна оплачувана відпустка з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора, яка розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі – Порядок №100).
Обчислення середньої заробітної плати для оплати надання матеріальної (грошової) допомоги проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання матеріальної (грошової) допомоги (абз.1 п. 2 Порядку №100).
При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору (абз.1 п. 3 Порядку №100).
При обчисленні середньої заробітної плати для нарахування матеріальної (грошової) допомоги не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) (абз.2 п. 4 Порядку №100).
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 3 п. 7 Порядку №100).
Середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 12 місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (абз.4 п. 7 Порядку №100).
Середньомісячне число робочих днів розраховується шляхом ділення на 12 сумарного числа робочих днів за останні 12 календарних місяців згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.5 п. 7 Порядку №100).
На переконання суду, Офісом Генерального прокурора фактично правильно використано порядок розрахунку матеріальної допомоги для оздоровлення, однак неправомірно застосовано у розрахунках як зазначалося раніше лише посадовий оклад для визначення заробітної плати у жовтні та листопаді 2023 року, а тому і матеріальна допомога на оздоровлення неправомірно нарахована у розмірі лише 51409.17 грн.
Так, за період з 01.12.2022 по 30.11.2023 позивачем фактично відпрацьовано 44 робочих дні у жовтні та листопаді 2023 року та нараховано за цей період заробітну плату в розмірі 104000 грн. (52000 грн за жовтень та 52000 грн. за листопад), а тому середньоденна заробітна плата за розрахунками Офісу Генерального прокурора склала лише 2363.64 грн. ((52000 грн.+ 52000 грн.)/44 - абз.4 п. 7 Порядку №100).
У той же час у разі нарахування заробітної плати з урахуванням надбавки за вислугу років - за жовтень 2023 року 52000 грн. (посадовий оклад) + 20800 (надбавка за вислугу років) та за листопад 2023 року 52000 грн. (посадовий оклад) + 20800 (надбавка за вислугу років) - середньоденна заробітна плата складе 3309.09 грн. ((52000 грн.+ 20800 грн. + 52000 грн. + 20800 грн.)/44 - абз.4 п. 7 Порядку №100).
За період з 01.12.2022 по 30.11.2023 рахується 261 робочих днів, а якщо їх розділити на 12, то середньомісячне число робочих днів складе 21.75 - (абз.5 п. 7 Порядку №100).
Таким чином Офісом Генерального прокурора у грудні 2023 року неправомірно нараховано позивачу матеріальну допомогу для оздоровлення у розмірі 51409.17 грн. виходячи у розрахунках із заробітної плати, яка складається лише з посадового окладу (2363,64 грн.*21.75 - абз.5 п. 7 Порядку №100).
В той же час, правильно нарахована матеріальна допомога для оздоровлення, виходячи у розрахунках із заробітної плати, яка складається як з посадового окладу, так і з надбавки до нього за вислугу років має становити 71972.71 грн. (3309,09 грн.*21.75 - абз.5 п. 7 Порядку №100).
Отже недонарахована та невиплачена без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, у грудні 2023 сума матеріальної допомоги для оздоровлення складає 20653.54 грн. (71972.71 грн. - 51409.17 грн.)
Щодо розмірів нарахування у грудні 2023 року оплати за час відпустки в кількості 19 календарних днів та компенсації за невикористані відпустки в кількості 161 календарних днів, суд зазначає наступне.
Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 82 Закону № 1697-VII прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів та прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП України і ст. 9 Закону «Про відпустки» час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням), включається до стажу, що дає право на щорічну відпустку.
Згідно зі ст. 83, 116 КЗпП України, ст. 24 Закону «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Таким чином Офісом Генерального прокурора фактично правильно визначено кількість днів щорічної та додаткової оплачуваних відпусток, які мають бути нараховані позивачу (з 25.12.2019 по 17.07.2023 позивач перебував у вимушеному прогулі у зв`язку із незаконним звільненням, з 18.07.2023 по 01.10.2023 - у вимушеному прогулі у зв`язку із затримкою виконання судового рішення, а з 02.10.2023 по 29.12.2023 - фактично працював в Офісі Генерального прокурора на Посаді прокурора відділу Генеральної прокуратури України), а саме: 180 днів відпустки, з яких 19 днів позивачу надано у грудні 2023 року та за 161 день виплачена грошова компенсація у день звільнення.
Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпустки та надання грошової компенсації за не використані дні відпустки здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки (абз. 1 п. 2 Порядку №100).
Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 року, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році (абз.2 п. 2 Порядку №100).
При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору (абз.1 п. З Порядку №100).
При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час вимушеного прогулу тощо) (абз.4 п. 3 Порядку №100).
Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (абз. 3 п. 4 Порядку №100).
Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду (абз.5 п. 4 Порядку №100).
Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки, (абз.1 п. 7 Порядку №100).
Водночас Офісом Генерального прокурора неправильно обчислено нараховані позивачу у грудні 2023 року оплату часу відпустки в кількості 19 календарних днів - 5413.67 грн. та компенсацію за невикористані відпустки в кількості 161 календарних днів - 50123.18 грн.
При цьому, Офісом Генерального прокурора стосовно позивача неправомірно застосовано у розрахунках як зазначалося раніше лише посадовий оклад для визначення заробітної плати у жовтні та листопаді 2023 року, а також незаконно в розрахункових періодах які припадають на період вимушеного прогулу застосовано заробітну плату у розмірі 0 грн., у той час як відповідно до абз. 3 п. 4 Порядку №100 розрахунки мають здійснюватися виходячи з посадового місячного окладу.
Таким чином Офісом Генерального прокурора неправомірно обчислено позивачу оплату часу відпустки в кількості 19 календарних днів виходячи лише з посадового окладу за жовтень та листопад 2023 року, а за період з 01.12.2022 по 30.09.2023 застосовано заробітну плату у розмірі 0 грн., а саме: (52000 грн. посадовий оклад за жовтень 2023 року + 52000 грн. посадовий оклад за листопад 2023 року)/ 365 календарних днів розрахункового періоду з 01.12.2022 по 30.09.2023 * 19 календарних днів відпустки = 5413.67 грн.
У той же час правильний розрахунок з урахуванням зазначених вище рішення Конституційного суду № 8-р(ІІ)/2023, абз.1 п. 2, абз. 3 та 5 п. 4, абз.1 п. 7 Порядку №100 має становити: (52000 грн. посадовий оклад за жовтень 2023 року + 20800 грн. надбавка за вислугу років за жовтень 2023 року + 52000 грн. посадовий оклад за листопад 2023 року + 20800 грн. надбавка за вислугу років за листопад 2023 року + 10* 52000 грн. посадового окладу за 10 місяців вимушеного прогулу у розрахунковому періоді)/ 365 календарних днів розрахункового періоду з 01.12.2022 по 30.09.2023 * 19 календарних днів відпустки = 34647.64 гри.
Таким чином за період відпустки в кількості 19 календарних днів у грудні 2023 року позивачу протиправно не нараховано та не виплачено без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, 29233.97 грн. (34647.64 гри. - 5413.67 гри.)
Компенсацію за невикористані відпустки в кількості 161 календарних днів Офісом Генерального прокурора також неправомірно обчислено позивачу виходячи лише з посадового окладу за жовтень та листопад 2023 року, а за період з 01.01.2023 по 30.09.2023 застосовано заробітну плату у розмірі 0 грн., а саме: (52000 грн. посадовий оклад за жовтень 2023 року + 52000 грн. посадовий оклад за листопад 2023 року)/ 334 календарних днів розрахункового періоду з 01.01.2023 по 30.09.2023 * 161 календарних днів відпустки = 50132.18 грн.
У той же час правильний розрахунок з урахуванням зазначених вище рішення Конституційного суду № 8-р(ІІ)/2023, абз.2 п. 2, абз. 3 та 5 п. 4, абз.1 п. 7 Порядку №100 має становити: (52000 грн. посадовий оклад за жовтень 2023 року + 20800 грн. надбавка за вислугу років за жовтень 2023 року + 52000 грн. посадовий оклад за листопад 2023 року + 20800 грн. надбавка за вислугу років за листопад 2023 року + 9* 52000 грн. посадового окладу за 9 місяців вимушеного прогулу у розрахунковому періоді)/ 334 календарних днів розрахункового періоду з 01.01.2023 по 30.09.2023 * 161 календарних днів відпустки = 295777.93 грн.
Таким чином при здійсненні компенсації за невикористані відпустки в кількості 161 календарних днів грудні 2023 року на дату звільнення позивачу протиправно не нараховано та не виплачено без урахування податків таінших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, 245645.75 грн. (295777.93 грн. - 50132.18 грн.)
Згідно з п.5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Зазначені судом розрахунки відповідають висновкам Верховного суду, які сформульовані у постановах при вирішенні справ у подібних правовідносинах стосовно застосування положення пунктів 3 та 4 Порядку № 100.
Так, у постанові Верховного суду від 07.11.2023 у справі № 380/13906/21 у якій позивач, який звільнений з органів прокуратури, за час вимушеного прогулу у розрахунковому періоді частково не мав виплат сформульовано правову позицію для обчислення компенсації за невикористані відпустки згідно якої якщо: «п.79. ... у період, коли позивач не мав виплат, та якщо кількість днів цього періоду мають враховуватися при розрахунку середньоденної заробітної плати (а ті потім - для обчислення суми компенсації за невикористані відпустки), то в такому разі цей розрахунок має базуватися (щодо позивача) на посадовому окладі (відповідно до кількості місяців розрахункового періоду). п.80. Отже, оскільки у розрахунковому періоді (12 місяців, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки), як встановлено у справі, позивач отримував дохід тільки протягом шести місяців, а протягом решти шести - ні, то щодо цих останніх - розрахунки мали б провадитися з установленого йому посадового (місячного) окладу, відтак сумуватися з доходом, отриманим за інші шість місяців. З отриманого сумарного заробітку далі обчислюється середньоденна заробітна плата та середня заробітна плата для виплати компенсації за невикористані відпустки (пункт 7 Порядку № 100).»
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 01.03.2023 по справі № 500/7831/21, де позивач, який звільнений з органів прокуратури, також за час вимушеного прогулу у розрахунковому періоді частково не мав виплат сформульовано правову позицію для обчислення компенсації за невикористані відпустки згідно якої: «п.17. ... виплати, які включаються у розрахунок середньої заробітної плати, пов`язуються з періодом, за який вони виплачені. У період з грудня 2020 року по серпень 2021 року (із загального розрахункового періоду вересень 2020 року - серпень 2021 року) позивач взагалі не мав виплат, тож якщо кількість днів цього періоду мають враховуватися при розрахунку середньоденної заробітної плати (а ті потім - для обчислення суми компенсації невикористаних відпусток), то в такому разі цей розрахунок має базуватися (щодо позивача) на посадовому окладі (відповідно до кількості місяців розрахункового періоду).
Оскільки у розрахунковому періоді (12 місяців, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки), як встановлено у справі, позивач отримував дохід тільки у трьох місяцях, а протягом решти дев`яти - ні, то щодо цих останніх - розрахунки мали б провадитися з установленого йому посадового (місячного) окладу, відтак сумуватися з доходом, отриманим за [інші] три місяці. З отриманого сумарного заробітку далі обчислюється середньоденна заробітна плата та середня заробітна плата для виплати компенсації за невикористані відпустки (пункт 7 Порядку № 100)».
Даючи оцінку доводам апелянта щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Згідно із ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Обчислення середнього заробітку заробітної плати для оплати часу відпустки та надання грошової компенсації за не використані дні відпустки здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (підп. «л» п.1 Порядку №100).
Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки (абз.1 п. 2 Порядку №100).
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (абз.4 п. 2 Порядку №100).
При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору (абз. 1 п. З Порядку №100).
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абз.1 п. 8 Порядку №100).
Так, як слідує з матеріалів справи, позивачем фактично відпрацьовано 44 робочих дні у жовтні - листопаді 2023 року та має бути нараховано за цей період заробітну плату з урахуванням надбавки за вислугу років - за жовтень 2023 року 52000 грн. (посадовий оклад) + 20800 (надбавка за вислугу років) та за листопад 2023 року 52000 грн. (посадовий оклад) + 20800 (надбавка за вислугу років), а отже середньоденна заробітна плата складе 3309.09 грн. ((52000 грн.+ 20800 грн. + 52000 грн. + 20800 грн.)/44 - абз. 1 п. 8 Порядку №100).
Таким чином середній заробіток за весь час затримки з дня звільнення на день постановлення судового рішення повинен бути обчислений шляхом множення кількості робочих днів за цей період на середньоденну заробітну плату, яка розрахована вище та становить 3309,09 грн.
На підставі вищевказаного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на користь позивача з відповідача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки за період з 30.12.2023 року по 01.04.2024 року в розмірі 218399,94 грн (66 (кількість робочих днів) х 3309,09 (середньоденна заробітна плата) = 218399,94).
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції, щодо наявності підстав для  задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.  
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо  задоволення адміністративного позову.
При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Натомість оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Біла Л.М.    Матохнюк Д.Б.