ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року	Львів	Справа № 140/36313/23 пров. № А/857/5996/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Коваля Р. Й., Носа С.П.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року (суддя – Дмитрук В.В., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення – м. Луцьк, дата складання повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №140/36313/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), 
про визнання протиправними та скасування рішення і акту, зобов`язання вчинити дії, 

                                                              встановив: 

У грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив: 1) визнати протиправним та скасувати Рішення №2615 про відмову в перетинанні державного кордону України військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , від 04.12.2023 року на виїзд з України громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 2) визнати протиправним та скасувати Акт про вилучення документу від 04.12.2023, паспорт громадянина України виданого на ім`я ОСОБА_1 для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданого 07.07.2023 року, орган, що видав 8037; 3) зобов`язати відповідача забезпечити вільний перетин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за паспортом громадянина України для виїзду за кордон або за паспортом громадянина Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, за умови відсутності законних підстав для відмови в перетині державного кордону; 4) стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. 
Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи, що такі не підлягають до задоволення
за їх безпідставністю і необґрунтованістю, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.02.2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки судом неповно та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильної оцінки доказів, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що як слідує із оспорюваного рішення відповідача, дане рішення прийняте у зв`язку з відсутністю документу на право перетинання державного кордону на виїзд з України, що був неправомірно вилучений у позивача на підставі сумнівів щодо його дійсності, що не підтвердилось за результатами експертного дослідження, яке встановило, що вилучений паспортний документ на час вилучення 04.12.2023 відповідачем є дійсним, а отже дії відповідача щодо його вилучення є протиправними. Недійсність паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданого 07.07.2023 органом видачі 8037 з 11.12.2023 є беззаперечним доказом дійсності зазначеного паспортного документу 04.12.2023 на час його протиправного вилучення відповідачем у зв`язку з ніби-то його недійсністю. Вважає скаржник, що обмеження у виїзді позивача за межі України за дорученням уповноваженими державними органами або рішеннями суду станом на час вилучення паспортного документу 04.12.2023 відсутні. Тому, на переконання позивача, рішення про відмову в перетинанні державного кордону України позивачем 04.12.2023 підлягає скасуванню, оскільки єдиною підставою для його прийняття слугувала відсутність у позивача документу на право перетинання державного кордону на виїзд з України через його протиправне вилучення відповідачем. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 07.02.2024 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що викладені в ній доводи та обставини є безпідставними і необґрунтованими, а долучені до апеляційної скарги докази є неналежними та не можуть бути враховані в межах апеляційного розгляду справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду залишити без змін. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, що не заперечується сторонами. 
Позивач перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , користується правом на відстрочку, що підтверджується даними облікової картки АІТС «ОБЕРІГ» Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. 
Підставою для отримання права на відстрочку позивачем є перебування на його утриманні трьох дітей у віці до 18 років. 
04 грудня 2023 року ОСОБА_1 мав намір перетнути державний кордон України через міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Ягодин». Під час здійснення прикордонного контролю підтвердними документами, які позивач надав для перетину державного кордону, зокрема і паспорт для виїзду закордон НОМЕР_3 ,  виданий 07.07.2023, орган що видав 8037 на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 20, 71). 
04.12.2023 начальником кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_4 ” (тип А) відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_5 ” ІНФОРМАЦІЯ_6 лейтенантом ОСОБА_2 , в присутності старшого сержанта ОСОБА_3 , старшого сержанта ОСОБА_4 , на підставі ч.3 статті 20 Закону України “Про державну прикордонну службу України”, 04.12.2023 здійснено вилучення поданого на прикордонний контроль документа: паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 07.07.2023, орган, що видав 8037, на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі Висновку за результатами здійснення поглибленої перевірки документа, про що складено Акт вилучення документа (а.с. 19, 31, 31-зв.). 
Також 04.12.2023 рішенням ІНФОРМАЦІЯ_7 №2615 про відмову в перетинанні державного кордону України, згідно із вимогами статті 14 Закону України “Про прикордонний контроль” начальником кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_4 ” (тип А) відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_5 ” ІНФОРМАЦІЯ_6 лейтенантом ОСОБА_2 було відмовлено у виїзді з України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, наданого на прикордонний контроль паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданого 07.07.2023 року, орган, що видав 8037, з причин відсутності дійсного паспортного документу, який дає право перетину державного кордону, у зв`язку з вилученням зазначеного вище паспорту громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 18, 70). 
У відповідь на адвокатський запит представника позивача від 05.12.2023 листом №23/11052-23вх.-174 від 08.12.2023 відповідач повідомив про причини вилучення паспортного документу та надав висновок про результати поглибленої перевірки, у відповідності до якого спеціалістом з поглибленої перевірки документів складено висновок за результатами здійснення поглибленої перевірки документа. У висновку за результатами здійснення поглибленої перевірки паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданого 07.07.2023 року на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказано, що наявні сумніви щодо дійсності паспортного документу (а.с. 28, 30, 31-зв.). 
Не погодившись з рішенням від 04.12.2023 про відмову у перетинанні державного кордону України та актом про вилучення документу, позивач звернувся із цим позовом до адміністративного суду. 

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо повної відсутності підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. 
Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.  
Наведене кореспондується також з положеннями ст.1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.94 №3857-XII (далі – Закон №3857-XII). При цьому вказаною статтею також передбачено, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. 
Відповідно до ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Воєнний стан в розумінні положень ст.1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VIII (далі – Закон №389-VIII) - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст.2 Закону №389-VIII). 
Приписами частини 1 статті 8 Закону №389-VIII передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів (п.6 ч.1 ст.8 Закону №389-VIII); забороняти громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міністерстві оборони України, Службі безпеки України чи Службі зовнішньої розвідки України, змінювати місце проживання (місце перебування) без дозволу військового комісара або керівника відповідного органу Служби безпеки України чи Служби зовнішньої розвідки України; обмежувати проходження альтернативної (невійськової) служби (п.16 ч.1 ст.8 Закону №389-VIII). 
Отже, право особи на вільний перетин державного кордону України, згідно з положеннями Конституції України та законодавчих норм, може бути обмежено в умовах воєнного стану. 
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-IX. 
Пунктом 3 вказаного вище Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану". 
У подальшому воєнний стан був продовжений Указами Президента України, який діє і по сьогодні. 
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. 
Із вищевказаного слідує, що станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством. 
Відповідно до вимог ст. ст. 6, 10, 27, 28 Закону України “Про Державну прикордонну службу України”, Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканості державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) зоні, є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону. Однією із функцій Держприкордонслужби, відповідно до чинного законодавства, є здійснення прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб. 
Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі – Закон  №1710-VI), перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом. 
Згідно з частиною 2 статті 6 Закону №1710-VI, початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України. 
Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами (частина 3 статті 6 Закону №1710-VI). 
Відповідно до частини 4 статті 6 Закону №1710-VI, прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем. 
Відповідно до вимог ст. 7 Закону України “Про прикордонний контроль”, паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону. 
У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон. Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити перевірку підтверджуючих документів та повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон. 
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що перетин громадянами України державного кордону здійснюється виключно у разі проходження ними, зокрема, прикордонного контролю, який полягає у пред`явленні особами, які перетинають кордон паспортних та інших документів, їх перевірку уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України. 
У розглядуваній справі судом встановлено, що спірним Рішенням №2615 від 04.12.2023 начальника кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_4 ” (тип А) відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_5 ” лейтенанта ОСОБА_7 , ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону в зв`язку із відсутністю в останнього дійсного паспортного документу, який надає право на перетин державного кордону. 
Дана відмова спричинена тим, що 04.12.2023 начальником кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_4 ” (тип А) відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_5 ” ІНФОРМАЦІЯ_6 на підставі ч.3 статті 20 Закону України “Про державну прикордонну службу України” здійснено вилучення поданого на прикордонний контроль документа: паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 07.07.2023 року, орган, що видав 8037, на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За результатами здійснення поглибленої перевірки документа складено акт вилучення документа від 04.12.2023. 
Обставини, які підлягають встановленню та дослідженню у справі №140/36313/23, це правомірність дій і рішень відповідних посадових осіб прикордонної служби щодо відмови 04.12.2023 позивачу ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону з підстав відсутності в останнього дійсного паспортного документу, який надає право на перетин державного кордону. При цьому, підлягають дослідженню також обставини щодо дійсності паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданого 07.07.2023 року, орган, що видав 8037, на час спроби перетину державного кордону, та щодо вилучення 04.12.2023 відповідачем цього паспорта. 
Так, судом встановлено, що спірне Рішення №2615 від 04.12.2023 було винесено відповідачем у зв`язку із складенням Акту від 04.12.2023 вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 07.07.2023, дійсність якого поставлено під сумнів згідно Висновку від 04.12.2023 за результатами здійснення поглибленої перевірки документа. 
У розглядуваних правовідносинах колегія суддів враховує, що в процесі (процедурі) здійснення позивачем офіційного перетину державного кордону України 04.12.2023 працівником прикордонної служби ОСОБА_8 було подано на адресу спеціаліста з поглибленої перевірки документів ОСОБА_9 заяву від 04.12.2023 щодо здійснення поглибленої перевірки документу: паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 виданого 07.07.2023 року, орган, що видав 8037, з метою встановлення його дійсності та приналежності громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 31). 
Із змісту Висновку за результатами поглибленої перевірки документа від 04.12.2023 видно, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 виданий 07.07.2023 року, орган, що видав 8037, на імя ОСОБА_1 , містить сумніви щодо його дійсності (а.с. 31-зв.). 
Тобто вказаний Висновок не містить однозначного твердження про те, що досліджуваний паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 являється недійсним. 
Саме цей Висновок від 04.12.2023 покладено в підставу для вилучення документа (Акт вилучення від 04.12.2023), а саме щодо вилучення у позивача вказаного паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 від 07.07.2023 (а.с. 19).
Оспорюване у цій справі рішення ІНФОРМАЦІЯ_7 №2615 від 04.12.2023 про відмову позивачу ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України, являється наслідком попередніх дій посадових осіб прикордонної служби щодо перевірки та вилучення паспортного документу, та наслідком формування твердження про те, що у позивача відсутній дійсний паспортний документ, який дає право перетину державного кордону (а.с. 18). 
Водночас, суд апеляційної інстанції враховує, що ІНФОРМАЦІЯ_8 за вих.№02.3/2162-24-Вх/29 від 01.03.2024 надав відповідь з додатками, які стосуються предмету позову, відповідно до якого висновок експертного дослідження №51-126/29 від 29 грудня 2023 року Головного експертно-криміналістичного центру Державної прикордонної служби підтверджує, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 07.07.2023 року на ім`я ОСОБА_6 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідає за своїми характеристиками аналогічним паспортним документам, які видаються/видавалися уповноваженими органами України. 
Таким чином, за результатами експертного дослідження паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 07.07.2023 року на ім`я ОСОБА_6 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 на час вилучення 04.12.2023 відповідачем був дійсним. 
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що зазначення у пункті 2 Заяви на здійснення поглибленої перевірки документа від 04.12.2023 старшим сержантом ОСОБА_8 «прошу перевірити приналежність документа особі - не зчитувалась машинощитувальна зона», наслідком чого є зазначення у Висновку за результатами здійснення поглибленої перевірки документа майстер-сержантом ОСОБА_11 - «сумніви щодо дійсності документа» - є такими, що не відповідають результатам Висновку експертного дослідження №51-126/29 від 29 грудня 2023 року Головного експертно-криміналістичного центру Державної прикордонної служби, а отже не відповідають фактичним обставинам. 
Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідь Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за вих.№7309.4/Т-654.3/24/44.1 від 07.02.2024, направлений позивачу за результатами його звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, підтверджує, що за інформацією Державної міграційної служби України за даними інформаційно-комунікаційної системи ДМС, на ім`я позивача, оформлено, серед іншого, паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 07.07.2023 органом видачі 8037, який значиться недійсним з 11.12.2023, у зв`язку із втратою. 
Тобто станом на 04.12.2023 вказаний паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 від 07.07.2023 був фактично наявним і був дійсним. 
При цьому, суд встановив, що за наслідками вилучення відповідачем дійсного паспортного документу позивача для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданого 07.07.2023 органом видачі 8037, позивач звернувся до Державної міграційної служби України 11.12.2023 для оформлення нових паспортних документів для виїзду за кордон, наслідком чого стало внесення Державною міграційною службою України до інформаційно-комунікаційної системи ДМС відомостей про недійсність з 11.12.2023 зазначеного паспорту серії НОМЕР_3 , що давало можливість отримання ним 13.12.2023 нового паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 , органом видачі 8018 (а.с. 11). 
Отже, недійсність паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданого 07.07.2023 органом видачі 8037 з 11.12.2023 спричинена зверненням позивача до Державної міграційної служби України для оформлення нових паспортних документів для виїзду за кордон. 
Також, до позовної заяви додано витяг з сайту Державної міграційної служби України із вкладки «Перевірка недійсних документів» станом на 07.12.2023 14:49 результат перевірки: документ: Паспорт громадянина України для виїзду за кордон серія НОМЕР_5 - інформація про визнання недійсним документа в базах даних ДМС відсутня. 
Вказані обставини свідчить, що станом на 04.12.2023 паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 07.07.2023 органом видачі 8037 був дійсним. 
При тому спеціалістом з поглибленої перевірки документів, а саме, паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданий 07.07.2023 органом видачі 8037 на предмет його приналежності особі у зв`язку з не зчитуванням машинощитувальної зони, формально зазначено встановлене: «сумніви щодо дійсності документу» без ретельного зазначення у висновку дослідження спеціалістом відповідного конкретного зазначення, у чому саме вбачається сумнів щодо дійсності документу. 
В такій ситуації, являються неправомірними дії відповідних посадових осіб відповідача щодо вилучення вказаного вище паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , що в подальшому призвело до винесення незаконного Рішення №2615 про відмову в перетинанні державного кордону України від 04.12.2023 року на виїзд з України громадянина України ОСОБА_1 .. 
Таким чином, являються необгрунтованими і помилковими висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним і скасування спірного Рішення №2615 від 04.12.2023 про відмову в перетинанні державного кордону України. 
Відносно вирішення позовної вимоги про визнання протиправним і скасування Акта про вилучення документу від 04.12.2023, паспорта громадянина України виданого на ім`я ОСОБА_1 для виїзду за кордон серії НОМЕР_3 , виданого 07.07.2023 року, орган, що видав 8037, то така вимога задоволенню не підлягає, оскільки такий Акт вилучення документу від 04.12.2023 не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України. Такий Акт являється способом фіксації процедурних юридично значимих дій відповідних посадових осіб і не є індивідуальним рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому не може бути предметом для самостійного (окремого) судового оскарження. 
Також вимога позивача про зобов`язання відповідача забезпечити вільний перетин позивачу державного кордону за паспортом громадянина України для виїзду за кордон або за паспортом громадянина Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, за умови відсутності законних підстав для відмови в перетині державного кордону, не може бути задоволена, оскільки така вимога спрямована на майбутнє. Суд не знаходить підстав для формування висновку про те, що права позивача при наступному (майбутньому) здійсненні перетину державного кордону України будуть порушені відповідачем. Тому у вказаній частині заявленої позовної вимоги необхідно відмовити як передчасної. 
Відповідно до ст.317 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є частково суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до помилкового вирішення справи в частині відмови у задоволення позовної вимоги про визнання протиправним і скасування рішення відповідача №2615 від 04 грудня 2023 року про відмову в перетинанні позивачу державного кордону України на виїзд з України. 
Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог, з вищевикладених мотивів. 
Одночасно, відповідно до вимог статей 139, 322 ч.4 КАС України, підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги, шляхом стягнення таких витрат в користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, визначені Законом України «Про судовий збір». 
Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. 
Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01 січня 2023 року становить 2 684 грн.. 
Розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Так, зі змісту позовної заяви видно, що позивач звернувся до суду із цим позовом у 2023 році та заявив три вимоги немайнового характеру. 
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.    За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. 
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. 
Перевіривши матеріали справи суд встановив, як позовну заяву, так і апеляційну скаргу подано в електронній формі через підсистему «Електронний суд», а тому при обрахунку суми судового збору застосовується коефіцієнт 0,8. 
Відтак, розмір судового збору, який підлягав сплаті при поданні позовної заяви становить 2576,64 грн (1073,60*3*0,8). Розмір судового збору за подання апеляційної скарги становить 3864,96 грн. (3220,80*150%*0,8). 
Розмір відповідних судових витрат позивача в суді першої та апеляційної інстанцій підтверджується наявними в матеріалах адміністративної справи квитанціями. 
Із врахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволено частково лише щодо однієї вимоги, в користь позивача слід стягнути з відповідача сплачений судовий збір за подання адміністративного позову із застосовуванням коефіцієнта 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, а саме, за подання позову в сумі 858,88 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 1288,32 грн.. 
Колегія суддів також враховує, що у позовній заяві позивач зазначив, що судові витрати окрім витрат на сплату судового збору також складаються з витрат на правову (правничу) допомогу в попередній сумі 25000,00 гривень. 
Враховуючи, що доказової бази розрахунку суми витрат стороною позивача до суду першої інстанції додатково не подано до моменту ухвалення судового рішення, такі витрати судом апеляційної інстанції не вирішуються. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                          постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволити частково. 
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року в адміністративній справі №140/36313/23 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправними та скасування рішення і акту, зобов`язання вчинити дії – скасувати і прийняти нову постанову. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволити частково. 
Визнати протиправним і скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_7 №2615 від 04 грудня 2023 року про відмову в перетинанні державного кордону України на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
У задоволенні решта позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) грн 88 коп. сплаченого за подання позову та судового збору в сумі 1288,32 (одну тисячу двісті вісімдесят вісім) грн 32 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	С. П. Нос