К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

9 вересня 2024 року                                                                       місто Київ
 
справа № 367/1132/22
апеляційне провадження № 22-ц/824/1039/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Головачова Я.В.,
 
суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу без повідомлення учасників справи приватного комунально-побутового підприємства «Теплокомунсервіс» на рішення Ірпінськогоміського суду Київської області у складі судді Кравчук Ю.В. від 6 червня 2023 року у справі за позовом приватного комунально-побутового підприємства «Теплокомунсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,
 
в с т а н о в и в :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2022 року приватне комунально-побутове підприємство «Теплокомунсервіс» (далі - ПКПП «Теплокомунсервіс») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.
 
Позов мотивовано тим, що позивач надавав послуги з централізованого опалення будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі і квартирі АДРЕСА_2 , в якій проживає відповідач.
 
Комунальні послуги надаються позивачем відповідачу на підставі укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення від 9 січня 2013 року № 271064.
 
Починаючи з грудня місяця 2016 року позивач відповідно до тарифів на послуги з централізованого опалення для населення, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 09 червня 2016 року № 1101 та тарифів, які затверджені рішеннями Виконавчого комітету Бучанської міської ради від 15 серпня 2017 року № 510, від 18 грудня 2018 року
№ 661, та рішенням Виконавчого комітету Бучанської міської ради від 19 жовтня 2021 року № 801, нараховувалась плата за надані послуги з централізованого опалення, яку відповідач повинен був сплачувати, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та укладеного договору не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим. Нарахування здійснювалися за фактично спожиту теплову енергію, кількість якої визначено загальнобудинковим тепловим лічильником.
 
Позивач зобов`язання визначені договором щодо надання послуги з централізованого опалення виконував належним чином та у повному обсязі.
 
Відповідач свої зобов`язання не виконував, за надані послуги систематично не розраховувався і станом на 1 грудня 2021 року в нього існує заборгованість у розмірі 26 261,23 грн за період з 1 грудня 2016 року по 31 жовтня 2021 року, індекс інфляції - 4 923,48 грн та 3 % річних - 1 983,92 грн, а загалом 33 168,63 грн. 
 
Із урахування наведених обставин, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь зазначену суму заборгованості. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 6 червня 2023 року у задоволенніпозову ПКПП «Теплокомунсервіс» відмолено.  
 
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів тієї обставини, що відповідач має право власності або користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
 
У поданій апеляційній скарзі ПКПП «Теплокомунсервіс», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
 
Заявник зазначає, що комунальні послуги надаються відповідачу на підставі укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 9 січня 2013 року № 271064, а з 4 листопада 2021 року діє публічний договір приєднання про надання послуг з постачання теплової енергії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830. 
 
Постачання житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі укладеного з власником квартири договору про обслуговування прибудинкової території та оплату комунальних послуг. Такий документ пов`язаний з порядком користування житлом. Зазначена угода укладається з одним із мешканців квартири, який повинен проводити щомісячну оплату комунальних послуг та на якого відкрито особовий рахунок. ОСОБА_1 
взяла на себе зобов`язання сплачувати комунальні послуги за теплопостачання за адресою: АДРЕСА_3 , про що уклала з ПКПП «Теплокомунсервіс» договір від 9 січня 2013 року № 271064, який на теперішній час діє, не скасований та не оскаржений. 
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву.  
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом установлено, що ПКПП «Теплокомунсервіс» надавало послуги з централізованого опалення будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
9 січня 2013 року між ПКПП «Теплокомунсервіс» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з централізованого опалення № 271064, за у мовами якого виробник зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення в опалюваний період, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором (а. с. 22, 23). 
 
Згідно з розрахунком, зробленим позивачем, за період з жовтня 2016 року по грудень 2021 року заборгованість ОСОБА_1 по оплаті послуг з централізованого опалення становить 26 261,23 грн (а. с. 3). 
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
 
Виходячи з визначеннями, наданим у пунктах 2, 6, 13 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) може бути індивідуальний або колективний. 
 
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
 
Згідно положень пунктів 1, 5, 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг.
 
Статтею 9 цього Закону передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. 
 
Схожі за змістом норми були закріплені у статтях 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 2004 року. 
 
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
 
Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
 
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
 
Відповідно до статей 156, 162 ЖК Української РСР власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.
 
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості та підставності заперечень проти позову. Саме на сторони покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції у справі.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Отже, саме сторони, як особи, які на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами щодо предмета спору, визначають докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
 
Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог/заперечень проти позову є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позиції сторони у справі, адже саме зазначені стороною обставини, а не висновки судів, у такому випадку ґрунтуються на припущеннях. Сторона має довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у справі.
 
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Аналогічний тягар доведення заперечень проти позову покладається на відповідача.
 
Суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
 
Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, зазначав, що він надає відповідачу послуги з централізованого опалення будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі і квартирі АДРЕСА_2 , в якій проживає відповідач.
 
У порушення наведених процесуальних норм позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачу ОСОБА_1 належить право власності або користування квартирою АДРЕСА_4 .
Відповідно до відповіді з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , з 04 грудня 2015 року (а. с. 27 зв.).
 
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за адресою:  АДРЕСА_3 , оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідач у справі користувалась житлово-комунальними послугами, є зареєстрованою за вказаною в позові адресою, або що саме відповідач є власником нерухомого майна, яке забезпечувалось житлово-комунальними послугами з боку позивача.
 
Враховуючи вищенаведене та відсутність в матеріалах справи доказів що саме відповідач є споживачем послуг централізованого опалення, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач отримувала послуги від позивача на підставі укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення від 9 січня 2013 року № 271064 та жодних заяв та повідомлень про відмову від надання вказаних послуг від неї не надходило.
 
Колегія суддів враховує, що договорів про надання послуг з централізованого опалення укладений між сторонами у справі 9 січня 2013 року, тоді як з 4 грудня 2015 року відповідач проживає за іншою адресою ( АДРЕСА_5 ), а тому посилання позивача на отримання відповідачем у спірний період (грудень 2016 року - жовтень 2021 року) послуг централізованого опалення заадресою: АДРЕСА_3 , не підтверджуються належними доказами.
 
Інші доводи апеляційної скарги не відповідають встановленим обставинам справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.
 
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статі 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.  
 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу приватного комунально-побутового підприємства «Теплокомунсервіс» залишити без задоволення. 
 
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 06 червня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

 
Головуючий                                                                       

 

Судді: