Справа № 346/3034/24 
Провадження № 22-ц/4808/1000/24 
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді                Мальцевої Є.Є.
суддів:                         Баркова В.М., Девляшевського В.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Атаманюка Володимира Михайловича на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , що подана адвокатом Атаманюком Володимиром Михайловичем, про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітніх дітей, 

ВСТАНОВИВ:
03 червня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Атаманюк В.М. звернувся із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку.
В обґрунтування заяви вказував, що заявник проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та у них народилось троє дітей. Однак, фактично з 2020 року сторони не проживають разом, ОСОБА_2 кошти на утримання дітей добровільно не надає.
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2024 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 , що подана адвокатом Атаманюком В.М., про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітніх дітей
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції адвокат Атаманюк В.М., в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з висновками суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що до заяви про видачу судового наказу долучено достатньо доказів підтвердження проживання малолітніх дітей разом із матір`ю, і висновок суду, що нею не підтверджена належно наявність права вимоги на стягнення аліментів, як у особи, з якою проживають малолітні діти, не відповідає фактичним обставинам. У заяві були вказані всі інші необхідні дані та додані копії документів свідоцтва про народження дітей, довідки про місце реєстрації малолітніх дітей та заявниці за однією адресою. Тому у суду не було правових підстав для відмови у видачі судового наказу.
Просить оскаржену ухвалу суду скасувати та направити справу про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей для продовження розгляду до суду першої інстанції.

ОСОБА_2 надав апеляційному суд письмове клопотання про розгляд справи без його участі. Апеляційну скаргу не визнає, оскільки вважає безпідставними вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів. Вказав, що належно виконує свій обов`язок по утриманню дітей, при цьому не заперечував ті обставини, що діти живуть разом з заявницею. Просить відмовити в задоволенні скарги. 

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1 (відмова у видачі судового наказу), 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскарженого судового рішення колегія суддів приходить до наступних висновків.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 5 ст. 183 СК України передбачено право батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст.61 цього Кодексу.

Згідно з п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу встановлені ст.163 ЦПК України, а саме,  заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Стаття 165 ЦПК України передбачає, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заява подана з порушенням вимог ст. 163 ЦПК України, заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; заявлено вимогу, яка не відповідає ст. 161 цього кодексу; наявні обставини, передбачені ч. 1 ст. 186 цього кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав передбачених п.п. 3-6 ч. 1 цієї статті; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; заяву подано з порушенням правил підсудності.

Відмовляючи у задоволенні поданої заяви про видачу судового наказу, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 в обґрунтування вимог заяви не долучила належних доказів, які б підтверджували факт проживання дітей із заявницею станом на день подання заяви, тому були наявні підстави для відмови у видачі судового наказу.
Але з таким висновком суду погодитись неможливо з наступних підстав.
За змістом розділу ІІ ЦПК України наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суд у встановлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.
Такий спрощений вид провадження застосовується у справах за вимогами, які мають очевидно достовірний характер.
Цей вид провадження не є свідченням відсутності спірних відносин між сторонами, однак в силу очевидності права вимоги заявника відсутній спір про наявність самого права.
Згідно з положеннями ст.ст. 183, 188 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей матеріально, до досягнення ними повноліття.
Відповідно до ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Отже, чинне законодавство наділяє правом на стягнення аліментів того з батьків, з ким проживає дитина.
Таким чином, місце проживання дитини є істотною умовою для розгляду заяви про видачу судового наказу, тобто може вплинути на висновок суду про права та обов`язки заявника і боржника.
Згідно з положеннями п.5 ч.2 ст.163 ЦПК України у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Також, у відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Таким чином, заявнику слід лише довести, що вона є матір`ю дітей, а відповідач батьком, і що діти проживають разом з нею. Ненадання батьком утримання презюмується самою подачею заяви, в цьому і є сутність наказного провадження, надати вразливій стороні максимально легкий спосіб захисту порушеного права. В той же час, і друга сторона не позбавлена можливості захисту його права шляхом подачі, в установленому процесуальним законом порядку, заяви до суду про скасування судового наказу.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей.
До своєї заяви про видачу судового наказу про стягнення з аліментів на утримання дітей заявниця надала витяг з реєстру територіальної громади про власну адресу місця проживання, сформований Державною міграційною службою за запитом Коломийської міської ради, та довідки Управління надання адміністративних послуг Коломийської міської ради про реєстрацію місця проживання дітей, з яких вбачається, що діти зареєстровані за її місцем проживання з народження і по час звернення до суду з заявою про видачу наказу.
Згідно зі ст.3 Закону № 1382-IV місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання (ст. 6 Закону). Реєстрація місця перебування здійснюється за заявою особи, яка зобов`язана подати її протягом семи днів після прибуття в місце перебування (ст. 8 Закону № 1382-IV).
Таким чином, постійним місцем проживання є місце реєстрації (прописки) особи.
Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників; дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.
З аналізу вказаних норм вбачається, що фактичне місце проживання і задеклароване (зареєстроване) місце проживання можуть відрізнятись і навіть спільна реєстрація місця проживання, іноді, не може бути підтвердженням фактичного спільного проживання заявника і дитини.
У випадку коли дитина фактично проживає з тим з батьків, хто має намір звернутись з позовом (заявою) про стягнення аліментів, але має відмінне від дитини зареєстроване місце проживання - необхідно зазначити у позові (заяві), що хоча дитина і зареєстрована за певною адресою, але фактично проживає разом із заявником, додавши докази такого спільного проживання.
Доказами можуть бути будь - які офіційні документи такі, як довідка або акт від житлово-експлуатаційної організації, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, органу місцевого самоврядування, будинкового комітету, служби у справах дітей, рішення суду про визначення місця проживання тощо.
Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що діти зареєстровані і проживають разом із нею за тією ж адресою. Тому в неї не було необхідності складати додатково будь-які акти або довідки для підтвердження фактичного місця проживання дітей, яке не відрізняється від місця їх реєстрації. Відповідно, до заяви про видачу судового наказу ОСОБА_1 на підтвердження її права на таке звернення, а саме на підтвердження факту, що вона є матір`ю дітей та що вони проживають разом з нею, надано необхідні суду першої інстанції докази - довідки органу місцевого самоврядування. 
Тому колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про невідповідність висновку суду першої інстанції вимогам статті 163 ЦПК України.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції передчасно вирішив, що подана ОСОБА_1 заява про видачу судового наказу не відповідає вимогам ст. 163 ЦПК України, у зв`язку з чим були відсутні підстави для відмови у видачі судового наказу.
Відтак, ухвалу про відмову у видачі судового наказу судом постановлено з порушенням норм процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Частиною 6 ст. 374 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Атаманюка Володимира Михайловича - задовольнити.
Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2024 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
  Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 16 липня 2024 року.

Судді:                                                 Є.Є. Мальцева
                                                                 В.М. Барков
В.А.Девляшевський