ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5277/24 Справа № 203/2457/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 2 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року                                                                м. Дніпро
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Красвітної Т.П.,
при секретарі - Шавкун Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року
у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, зобов`язання повернути земельну ділянку, шляхом знесення самочинно побудованої будівлі, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи до ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Вільненської сільської ради Новомосковського району Рички О.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №50366174, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_1 на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ; припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, А-1 - адміністративна будівля, площею - 179,9 кв.м, літ.Б1 - автомийка, №1-6,1 - споруди, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1994132812101, та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на нього за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 34777732; зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованої будівлі, а саме: громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, А-1 - адміністративна будівля, площею - 179, 9 кв.м., літ.Б1 - автомийка, №1-6,1 - споруди.
Позов мотивований тим, що оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №50366174, на підставі якого до державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності ОСОБА_1 на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , прийнято на підставі неіснуючого правовстановлюючого документу, оскільки на час прийняття рішення про державну реєстрацію права власності акту від 20 березня 2020 року, виданого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , не існувало. Разом з цим, позивач зазначив, що датою державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна є 19 грудня 2019 року, підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 грудня 2019 року. В той же час, акт, що став підставою виникнення права власності, був виданий лише 20 березня 2020 року.
       Таким чином, спірний об`єкт нерухомого майна є об`єктом самочинного будівництва, а земельна ділянка, на якій розташований вказаний об`єкт самочинно побудованого нерухомого майна належить на праві власності територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності. Отже, внаслідок самочинного будівництва будівель та державної реєстрації на спірний об`єкт земельна ділянка по  АДРЕСА_1 , вибула з володіння Дніпровської міської ради поза її волею, тому спірний об`єкт нерухомого майна підлягає знесенню, а земельна ділянка - приведенню у придатний для використання стан. При цьому позивач зазначив, що всі земельні ділянки, які розташовані в межах населеного пункту, окрім земель державної й приватної форм власності, відносяться до комунальної власності в силу прямої норми закону. 
Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року позов Дніпровської міської ради задоволено частково.
       Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 34777732, та рішення державного реєстратора Вільненської сільської ради Новомосковського району Рички О.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №50366174, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності ОСОБА_1 на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
       Припинено право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, А-1 - адміністративна будівля, площею - 179, 9 кв.м., літ.БІ - автомийка, №1-6,1 - споруди, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1994132812101.
       Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованої будівлі, а саме: громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, А-1 - адміністративна будівля, площею - 179, 9 кв.м., літ.БІ - автомийка, №1-6,1 - споруди.
       У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3972,50 грн. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки рішення у справі ухвалено у його відсутності, у зв`язку із чим він був позбавлений можливості надавати суду докази та заявляти клопотання. Вказує, що суд першої інстанції не врахував того факту, що, починаючи з 15 лютого 2022 року спірне нерухоме майно є фактично власністю іншої особи ОСОБА_3 , якого до участі у справі не було залучено. ОСОБА_3 набув фактично право власності на спірне майно за актом прийому-передачі від 15 лютого 2022 року в рахунок боргу, який виник у ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 згідно укладеного 01 грудня 2018 року договору позики у розмірі 600 000 грн. 
Разом з цим, 14 червня 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Стрєльнікова Є.А. подав суду додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначив, що наданий лист Департаменту державної архітектурно-будівельної інстанції у Дніпропетровській області від 19 травня 2020 року підтверджує відсутність факту здачі в експлуатацію спірного обєкту нерухомості, а, відтак, і факт самочинного будівництва, не відповідає дійсності та з такого твердження не можна зробити висновок, який, до того ж, покладений в основу судового рішення. Вважає висновки суду першої інстанції передчасними, а рішення судуфактичним втручанням в право ОСОБА_1 на мирне володіння власним майном. Просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Інші учасники судового процесу, не скориставшись правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу не подавали, та, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 27 липня 2022 року, 19 грудня 2019 року державним реєстратором: Ричкою О.Ю., Вільненська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, було внесено запис №34777732 про реєстрацію права приватної форми власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , опис: адміністративна будівля літ.А1, площею 179,9 кв.м, автомийка літ.Б1, №1-6,І - споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1994132812101, за ОСОБА_1 , розмір частки: 1/1, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50366174 від 20 грудня 2019 року 15:07:04, підстава для державної реєстрації: декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ДП11389217046, виданий 23 грудня 2010 року, видавник: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області; акт, виданий 20 березня 2020 року, видавник: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 .. Це також підтверджується копіями: декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 23 грудня 2010 року, акту ФОП ОСОБА_2 від 20 березня 2020 року, виданого ОСОБА_1 , технічного паспорта на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, замовник ОСОБА_1 , з додатками.
       Відповідно до листа від 19 травня 2020 року Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області «Про розгляд листа», відповідно до пошуку серед матеріалів архівних справ Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області (з 01.01.2008 року по 20.05.2011 року) відсутня інформація щодо видачі Інспекцією дозволу на виконання будівельних робіт №847/03-10 від 29 березня 2010 року та реєстрації Інспекцією декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДП11389217046 від 23 грудня 2010 року.
       Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вірно встановив характер спірних правовідносин з приводу визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, зобов`язання повернути земельну ділянку, шляхом знесення самочинно побудованої будівлі, а також відзначив вірно обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права, застосувавши при цьому номи матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
       Так, судом першої інстанції зазначалось, що за положеннями ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
       Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд (ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України).
       Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Згідно з положеннями ст. 5 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.
       Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       Відповідно до частин 1-4 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
       Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
       Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
       Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
       Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб.
       Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
       Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього кодексу.
       Так, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають, зокрема, органи місцевого самоврядування. Тобто вимоги про знесення самочинного будівництва особи, що не діють як суб`єкти владних повноважень, можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.
       За загальним правилом у цивільних справах про знесення самочинного будівництва позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника частини житлового будинку, власника (співвласника) чи користувача земельної ділянки таким самочинним будівництвом.
       За відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку комунальної форми власності, а тому розміщення відповідачем за відсутності документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою комунальної власності, право розпорядження якою належить до компетенції Ради, не можна визнати законним.
       Відповідні правові висновки узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 7 грудня 2022 року у справі №367/2004/17, від 1 лютого 2023 року, справа №727/718/19, від 19 травня 2021 року, справа №623/3999/18, від 16 травня 2018 року, справа №918/633/16.
       Судом першої інстанції не було встановлено надання позивачем, як органом місцевого самоврядування, будь-якого дозволу користування чи передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, яка відноситься до земель комунальної власності та належить територіальній громаді міста Дніпра, розпорядником якої є позивач, як і не доведено зворотнього скаржником при розгляді апеляційної скарги, тому, в силу положень ст. 3,15,16 ЦК України, позивач обрав належний спосіб захисту порушеного права, виходячи з його ефективності, змісту порушеного права та характеру правопорушення, а також і забезпечення поновлення порушеного права по суду, з чим погоджується колегія суддів та що відповідає висновкам, сформульованим у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).
       Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).
       Судом також встановлено та підтверджено письмовими доказами у справі, що відповідної декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДП11389217046 від 23 грудня 2010 року, як і дозволу на виконання будівельних робіт №847/03-10 від 29 березня 2010 року, який, нібито, передував цій Декларації, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області не видавалось, з чим повністю погоджується і колегія суддів.
       При цьому колегія суддів наголошує, що станом на 29 березня 2010 року діяло Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затверджене Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 5 грудня 2000 року № 273 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 грудня 2000 р. за № 945/5166, де у п.1.1 зазначено, що дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які одночасно ведуть реєстр наданих дозволів. Виконання будівельних робіт без вищезазначеного дозволу забороняється, а п.2.1 передбачений список документів, які подавались для одержання такого дозволу.
        Так, для одержання дозволу на виконання будівельних робіт забудовник (замовник) повинен подати до інспекції держархбудконтролю такі документи:
а) заяву забудовника (замовника), (додаток 1);
б) рішення виконавчого органу відповідної ради або місцевої державної адміністрації про дозвіл на будівництво об`єкта містобудування;
в) документ, що посвідчує право власності забудовника (замовника) чи право користування (у тому числі на умовах оренди) земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт містобудування;
г) комплексний висновок державної інвестиційної експертизи;
ґ) документи про призначення відповідальних виконавців робіт (виконроба, осіб, що виконують технічний нагляд, авторський нагляд);
д) затверджену в установленому порядку проектну документацію (будівельний генеральний план та паспорт фасаду в двох примірниках, пояснювальна записка для реєстрації).
       Матеріали справи, як і матеріали апеляційної скарги не містять ані рішення виконавчого органу відповідної ради або місцевої державної адміністрації про дозвіл на будівництво об`єкта містобудування, ані документ, що посвідчує право власності забудовника (замовника) чи право користування (у тому числі на умовах оренди) земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт містобудування, що свідчить про вчинення відповідачем ОСОБА_1 самочинного будівництва на земельній ділянці за адресою по АДРЕСА_1 , розпорядником якої є позивач.
       Також колегія суддів враховує, що відповідно до положень ч.1 ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
       Таким чином, внаслідок незаконної реєстрації права власності на самовільно збудований громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , було порушено право власності Дніпровської міської ради на земельну ділянку за вказаною адресою.
       Разом з цим суд першої інстанції, правильно застосувавши положення п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (в чинній редакції), ст. 1, ч. 1 ст. 10, п. 34 ч. 1 ст. 26, ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року №280/97-ВР та ст. 12 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року №2768-ІІІ, вірно встановив, що спірна земельна ділянка належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на праві комунальної власності, відповідно до вимог закону. При цьому позивач довів належними та допустимими доказами те, що ОСОБА_1 порушив права позивача на володіння, користування та розпорядження земельною ділянка, на якій був самочинно побудований громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, з чим повністю погоджується і колегія суддів, а зворотнього скаржником не доведено.
       Відповідно до положень частин 1, 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
       Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
       У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
       Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
       Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав.
       Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого до Державного реєстру внесено відповідний запис про право власності, з одночасним припиненням права власності на нерухоме майно, та повернення земельної ділянки у комунальну власність, привівши її у придатний стан, шляхом знесення самочинно побудованої будівлі, а саме: громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, А-1 - адміністративна будівля, площею - 179, 9 кв.м., літ.Б1 - автомийка, №1-6,1 - споруди, що є ефективним способом захисту у спірному випадку. При цьому на підставі такого судового рішення державний реєстратор вносить до Державного реєстру прав та їх обтяжень відомості про скасування державної реєстрації права власності.
       Аналогічний правовий висновок був викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року, справа №910/10963/19, від 18 листопада 2020 року у справі №154/883/19.
       Колегія суддів також вважає за необхідне застосувати наступні норми матеріального права.
       Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частина третя).
       Відповідно до ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.
       Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
       Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
       Згідно ст.378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.
       Згідно п.п.3,4 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі: припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна.
       У розумінні вимог чинного законодавства України заявлені вимоги Дніпровської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та запису про державну реєстрацію речових прав, припинення права власності на громадський будинок та зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, привівши останню у придатний стан шляхом знесення самочинно побудованої будівлі, є пов`язаними між собою, не суперечать положенням ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та становлять ефективний спосіб захисту, а тому суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про задоволення заявлених вимог в цій частині.
       Також вірним є і висновок суду першої інстанції щодо вимог, пред`явлених позивачем до відповідача Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, як до державного реєстратора реєстраційних дій, який не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо якої були здійснені ці дії (записи), як про таке висловлено правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 5 липня 2023 року по справі №910/15792/20. Водночас, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, що визначено у правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 462/4724/20 (провадження № 61-19935св21).
       За таких підстав, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову Дніпровської міської ради до Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області як державного реєстратора, з чим цілком погоджується і колегія суддів.
       Однак, колегія суддів приймає до уваги доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, поданій у квітні 2024 року, щодо неналежного його повідомлення про час та місце розгляду справи та ухвалення рішення суду за його відсутності, що, за висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 755/15824/15-ц (провадження № 61-23983сво18), є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. 
       Так, дійсно, відповідачу ОСОБА_1  неодноразовона його поштову адресу надсилались виклики у судове засідання та матеріали справи не містить жодного підтвердження, що відповідач був достеменно обізнаний про час та місце розгляду справи, адже поштові конверти повертались на адресу суду без вручення адресату за закінченням терміну зберігання, що суд першої інстанції не врахував та ухвалив судове рішення у відсутність відповідача ОСОБА_1 ..
       Колегія суддів відзначає, що у ЦПК України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) законодавець встановив повноваження суду апеляційної інстанції скасовувати рішення суду першої інстанції із підстави неналежного повідомлення у суді першої інстанції особи, яка подала апеляційну скаргу.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Аналогічні висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі №522/18010/18.
Доводи скаржника, викладені у додаткових поясненнях до апеляційної скарги, колегія суддів прийняти не може, оскільки такі доповнення подані ним зі спливом строку, передбаченого положеннями 1 ст. 364 ЦПК України, а тому і не можуть бути розглянуті по суті.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.
Враховуючи, що одним з доводів апелянта є неналежне його повідомлення про судовий розгляд справи, колегія суддів, доходить висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати повністю та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року –скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, зобов`язання повернути земельну ділянку, шляхом знесення самочинно побудованої будівлі – задовольнити частково.
Скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 34777732, та рішення державного реєстратора Вільненської сільської ради Новомосковського району Рички Олександра Юрійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №50366174, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності ОСОБА_1 на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинити право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, А-1 - адміністративна будівля, площею - 179, 9 кв.м., літ.БІ – автомийка, №1-6,1 - споруди, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1994132812101.
Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у комунальну власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованої будівлі, а саме: громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, А-1 - адміністративна будівля, площею - 179, 9 кв.м., літ.БІ – автомийка, №1-6,1 - споруди.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна