ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                    
 
04 вересня 2024 року
м. Київ
 
справа № 274/511/15-ц
провадження № 61-6837 св 24  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи: 
позивач - акціонерне товариство «Сенс Банк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні 
скаргиакціонерного товариства «Сенс Банк» та представника ОСОБА_1 - адвоката Омельчука Ігоря Миколайовича, на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 листопада 
2023 року в складі судді Корбут В. В. та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року в складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й., Талько О. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі -
ПАТ «Альфа-Банк»), після перейменування акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 14 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством (далі - ВАТ) «Сведбанк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0501/0508/88-099, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 60 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних на строк до 13 травня 2018 року.
На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 
у цей самий день, 14 травня 2008 року були укладені договори поруки 
між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 № 0501/0508/88-099-Р-1 
та № 0501/0508/88-099-Р-2, відповідно, які зобов`язалися солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.
Між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були укладені: договір про внесення змін і доповнень від 11 травня 2011 року № 1 до кредитного договору № 0501/0508/88-099 
від 14 травня 2008 року, договір про внесення змін і доповнень від 12 травня 
2011 року № 2 до кредитного договору № 0501/0508/88-099 від 14 травня 
2008 року, договір про внесення змін та доповнень від 12 травня 2011 року № 1 
до договору поруки № 0501/0508/88-099-Р-1 від 14 травня 2008 року, договір 
про внесення змін та доповнень від 12 травня 2011 року № 1 до договору поруки 
№ 0501/0508/88-099-Р-2 від 14 травня 2008 року.
25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, а згодом між ПАТ «Дельта Банк» 
та ПАТ «Альфа-Банк» 15 червня 2012 року було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Альфа-Банк» отримало право вимоги за кредитним договором від 14 травня 2008 року № 0501/0508/88-099.
На теперішній час ПАТ «Альфа-Банк» (після перейменування АТ «Сенс Банк») набуло право вимоги до ОСОБА_1 , який умови кредитного договору не виконав, на вимоги не реагував, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 10 січня 2015 року становила 51 247 доларів США. 
З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, АТ «Сенс Банк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 0501/0508/88-099 
від 14 травня 2008 року, яка станом на 26 лютого 2018 року становить 
80 070,25 доларів США, а саме: за кредитом у розмірі 51 247,07 доларів США; 
по відсоткам - 22 356,47 доларів США; пеня за останній рік - 6 456,71 доларів США.
 
Короткий зміст зустрічних позовних вимог 
 
У січні 2017 року  ОСОБА_2  звернулася до суду з зустрічним позовом 
до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим. 
У січні 2017 року  ОСОБА_3  звернувся до суду з зустрічним позовом 
до ПАТ «Альфа-Банк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання договору поруки припиненим. 
В обґрунтування зустрічних позовних вимог, які є ідентичними за змістом, зазначали, що 14 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого було погоджено сплату процентів - 13,5 % річних. 
У ході розгляду цієї справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стало відомо, 
що без погодження із ними, як із поручителями, без укладання відповідних додаткових угод до договорів поруки, ПАТ «Сведбанк» 04 травня 2012 року 
в односторонньому порядку збільшило ставку за користування кредитними коштами до 14,5 % річних, тоді як пунктом 11 договорів поруки визначено, 
що сторони не мають права в односторонньому порядку змінити його умови.
Такі дії банка призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителів, а тому відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука за договорами поруки від 14 травня 2008 року № 0501/0508/88-099-Р-1 та № 0501/0508/88-099-Р-2 
є припиненою.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , кожен окремо, просили суд: 
- визнати поруку ОСОБА_4 згідно з договором поруки від 14 травня 2008 року № 0501/0508/88-099-Р-1, укладеного між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 
та ОСОБА_1 , припиненою. 
- визнати поруку ОСОБА_3 згідно з договором поруки від 14 травня 2008 року № 0501/0508/88-099-Р-2, укладеного між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_3 
та ОСОБА_1 , припиненою.
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23 січня 2017 року зустрічні позови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняті до спільного розгляду з первісним позовом. 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 
від 01 листопада 2023 року позов АТ «Сенс Банк» у частині вимог до ОСОБА_1 задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 травня 2008 року № 0501/0508/88-099, укладеним 
із ВАТ «Сведбанк», станом на 26 лютого 2018 року у розмірі 80 070,25 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 51 247,07 доларів США, заборгованості за відсотками у розмірі 22 356,47 доларів США, пені за останній рік у розмірі 6 456,71 доларів США.
У задоволенні позову АТ «Сенс Банк» у частині вимог до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 відмовлено.
Зустрічні позови ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано припиненою поруку ОСОБА_3 за договором поруки від 14 травня 
2008 року № 0501/0508/88-099-Р-2, укладеним із ВАТ «Сведбанк». 
Визнано припиненою поруку ОСОБА_2 за договором поруки від 14 травня 
2008 року № 0501/0508/88-099-Р-1, укладеним із ВАТ «Сведбанк». 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи позов банка у частині вимог до ОСОБА_1 , суд першої інстанції урахував положення статей 512, 514, 516 ЦК України, преюдиційні обставини, встановлені в судових рішеннях судів першої, апеляційної та касаційної інстанції 
у справі № 274/7192/20, та зробив висновок, що до банка (ПАТ «Альфа Банк» - після перейменування АТ «Сенс Банк») перейшло право вимоги до ОСОБА_1 
за кредитним договором від 14 травня 2008 року № 0501/0508/88-099. При цьому суд уважав безпідставними посилання відповідачів про те, що ОСОБА_1 
не отримував кредитні кошти. 
Позичальник не виконав узяті на себе зобов`язання, а тому 14 січня 2015 року банк надіслав на адресу відповідачів вимогу про дострокове повернення кредиту, 
яка була залишена ними без виконання.  
З метою з`ясування розміру заборгованості ОСОБА_1 за клопотанням відповідачів двічі призначалася у справі судово-економічна експертиза (ухвали 
від 14 липня 2016 року та від 26 січня 2023 року), яка не була проведена в зв`язку 
з її несплатою, а тому районний суд уважав, що відповідачами не надано доказів, які б ставили під сумнів розрахунок заборгованості, наданий банком. 
За цих обставин суд першої інстанції задовольнив позов банка в частині вимог 
до ОСОБА_1 . 
Оскільки з 04 травня 2012 року було підвищено процентну ставку, тобто змінено зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором, унаслідок чого збільшився обсяг відповідальності за цим зобов`язанням поручителів ( ОСОБА_2 
та ОСОБА_3 ), які не надавали згоди на це, суд уважав, що порука ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинилася 04 травня 2012 року на підставі частини першої 
статті 559 ЦПК України, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позову банка до поручителів про стягнення заборгованості та про задоволення 
їх зустрічних позовів. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року апеляційні скарги АТ «Сенс Банк» та представника ОСОБА_1 - адвоката Омельчука І. М., залишено без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 листопада 2023 року - без змін.
Апеляційний суд погодився із висновком районного суду щодо вирішення первісного позову банка та вказав, що є доведеним факт укладання 14 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 кредитного договору 
№ 0501/0508/88-099, за яким останній отримав кредит у відповідному розмірі, який, у свою чергу, ним повернутий не був, а тому виникла заборгованість, доведена банком, розмір якої відповідачами не спростований.
Суд апеляційний інстанції відхилив доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо недослідження оригіналів банківських документів, указавши, що вони відповідають тим копіям, 
які знаходяться у матеріалах справи й були досліджені районним судом.
Також суд апеляційної інстанції погодився із висновком районного суду в частині вирішення зустрічних позовів про припинення поруки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі частини першої статті 559 ЦК України, так як процентна ставка була підвищена, внаслідок чого збільшився обсяг їх відповідальності, на що вони згоди не надавали.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх надходження до суду касаційної інстанції
 
У травні 2024 року АТ «Сенс Банк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 
від 01 листопада 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду 
від 23 квітня 2024 року, в якій просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог первісного позову АТ «Сенс Банк» 
та в частині задоволених вимог зустрічних позовів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 скасувати та ухвалити у вказаній частині нове судове рішення, яким первісний позов АТ «Сенс Банк» задовольнити у повному обсязі, у задоволенні вимог зустрічних позовів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 відмовити.
Підставами касаційного оскарження судових рішень АТ «Сенс Банк» зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: судами застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а також належним чином не досліджено зібрані 
у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
У травні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Омельчук І. М., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01 листопада 2023 року 
та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року, в якій просить оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог первісного позову АТ «Сенс Банк» скасувати, справу у цій частині направити 
на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Омельчук І. М., зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: судами застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а також належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Крім того, вказують, що в ухваленні судового рішення 
у суді першої інстанції брав участь суддя, якому було заявлено відвід (пункти 1, 
4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2024 року, після усунення недоліків, визначених в ухвалі від 14 травня 2024 року, відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою АТ «Сенс Банк». Витребувано цивільну справу 
з районного суду. 
04 червня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2024 року, після усунення недоліків, визначених в ухвалі від 27 травня 2024 року, відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката 
Омельчука І. М.
Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Омельчука І. М., про зупинення виконання судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2024 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
 
Касаційна скарга АТ «Сенс Банк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що порука ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинилася із 04 травня 2012 року на підставі частини першої статті 559 
ЦК України, оскільки 11 травня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 
був укладений договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору від 14 травня 2008 року № 0501/0508/88-099, яким указаний кредитний договір викладено в новій редакції, а саме розділ 8 «Відповідальність сторін», яким було зменшено обсяг відповідальності за порушення умов щодо щорічного страхування предмета іпотеки із 2 % від первинної суми кредиту до 1 % річних від залишку 
по кредиту на період порушення виконання зобов`язання. Відтак, у поручителів навпаки зменшився обсяг відповідальності та розмір зобов`язання. 
Починаючи з 04 травня 2012 року в зв`язку з відсутністю страхування предмета іпотеки на наступний рік, банк скористався своїм правом і підняв процентну ставку на час порушення із 13,5 % до 14,5 % річних, що не є збільшенням обсягу зобов`язання. 
Судами не враховано положення статті 73 СК України та статті 541 ЦК України щодо солідарної відповідальності за законом, а саме, що кредит брався в інтересах сім`ї, а ОСОБА_2 є дружиною позичальника, що свідчить про її обізнаність щодо договорів та їх умов.
Суди надали перевагу доводам відповідачів-поручителів, проігнорувавши 
при цьому докази та доводи банка. 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Омельчука І. М., мотивована тим, що суди безпідставно врахували обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 274/7192/20, оскільки вони не є преюдиційними для цієї справи. 
Судом першої інстанції діяв упереджено, взяв до уваги лише докази банка, відмовив у задоволенні його клопотання про витребування доказів, не надав належної правової оцінки експертному економічному дослідженню, проведеному за заявою ОСОБА_1 , та одночасно з цим не перевірив правильність розрахунку заборгованості, наданого банком. Апеляційний суд не перевірив обставини, які ставилися під сумнів відповідачем-позичальником, та дійшов помилкового висновку про залишення апеляційної скарги останнього без задоволення. 
Вказує, що отримання ОСОБА_1 кредитних коштів не підтверджено первинними документами, оформленими відповідно до Закону України 
«Про бухгалтерських облік та фінансову звітність».  
Також справу в суді першої інстанції розглянуто суддею, якому був заявлений відвід. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2024 року від АТ «Сенс Банк» надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому позивач просить касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Омельчука І. М., залишити без задоволення, оскільки доводи є безпідставними. 
Вказується, що в апеляційному суді додатково було досліджено оригінали кредитного договору та договорів поруки, а також договори про внесення змін 
до них. Факт укладення указаних договорів, переходу права вимоги та набуття права вимоги за цими договорами, факт видачі кредиту встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили, в інших справах № 274/4558/19 
(позов ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», відділу державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області, третя особа - ОСОБА_2 , про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно) та № 274/7192/20 (позов ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», відділу державної реєстрації Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання припиненим речового права власності та скасування запису 
про право власності) (частина четверта статті 82 ЦПК України).
ОСОБА_1 здійснював погашення кредиту, а тому посилання на неотримання коштів за кредитним договором, є безпідставними. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
14 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0501/0508/88-099, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит 
у розмірі 60 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних на строк до 13 травня 2018 року (а. с. 18-20, т. 1).
На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором 
від 14 травня 2008 року № 0501/0508/88-099, були укладені договори поруки: 
- 14 травня 2008 року № 0501/0508/88-099-Р-1 між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а. с. 30, т. 1); 
- 14 травня 2008 року № 0501/0508/88-099-Р-2 між ВАТ «Сведбанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а. с. 35, т. 1).
11 травня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору від 14 травня 
2008 року № 0501/0508/88-099, відповідно до умов якого сторони вказаного правочину домовились вважати кошти, надані позичальнику у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, кредитом у розмірі 42 500,00 доларів США, розмір простроченої заборгованості за кредитом - 12 996,28 доларів США. Також викладено кредитний договір від 14 травня 2008 року в новій редакції 
із урахуванням указаних змін (а. с. 21-25, т. 1).
12 травня 2011 року ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 уклали договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору від 14 травня 2008 року 
№ 0501/0508/88-099, відповідно до якого визначили, що на дату укладення цього договору розмір строкової заборгованості за кредитом, яка відображена 
на позичковому рахунку позичальника, складає 42 500,00 доларів США, розмір простроченої заборгованості за кредитом - 11 818,48 доларів США, розмір простроченої заборгованості по процентах за кредитним договором - 
1 182,23 доларів США, строкова заборгованість по процентах - 657,32 доларів США. Сторони домовилися, що з 12 травня 2011 року шляхом укладення зазначеного договору збільшено суму заборгованості на позичковому рахунку позичальника на суму залишків, нарахованих на дату укладення цього договору, 
на рахунках: простроченої заборгованості за кредитом згідно з пунктом 1.1 цього договору про внесення змін та доповнень; простроченої заборгованості 
по процентах за кредитним договором згідно з пунктом 1.2 цього договору (в тому числі нарахованих на суму простроченої заборгованості за кредитом). Сторони домовились, що з урахуванням пункту 2 цього договору розмір строкової заборгованості за кредитом, яка відображена на позичковому рахунку позичальника, складає 55 500,71 доларів США. Також договором змінено порядок та строки погашення заборгованості та сплати процентів (а. с. 26, т. 1).
До договорів поруки 12 травня 2011 року також було внесено зміни, за якими поручителі зобов`язалися перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно 
з кредитним договором від 14 травня 2008 року в розмірі 55 500,71 доларів США (а. с. 31, 36, т. 1).
10 травня 2012 року листом-повідомленням АТ «Сведбанк» повідомив ОСОБА_1 про те, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань, передбачених пунктом 5.7 кредитного договору, відповідно до умов пункту 8.4.1 кредитного договору процентна ставка встановлена в пункті 1.3 була підвищена і з 04 травня 2012 року встановлена на рівні 14, 5 % річних. У зв`язку з цим перераховано розмір ануїтетного платежу. У випадку усунення допущених Вами порушень, процентна ставка і, відповідно, сума ануїтетного платежу буде зменшена (відновлена) 
у порядку, передбаченому пунктом 8.4.2 кредитного договору (а. с. 144, т. 1).
25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги (а. с. 9, т. 1).
ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» 15 червня 2012 року уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» отримало право вимоги за кредитним договором, у тому числі до ОСОБА_1 (а. с. 10-17, т. 1).
Згідно з розрахунком заборгованості станом на 26 лютого 2018 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 80 070,25 
доларів США, а саме: за кредитом у розмірі 51 247,07 доларів США; по відсоткам - 22 356,47 доларів США; пеня за останній рік - 6 456,71 доларів США 
(а. с. 81-82, т. 4).
Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області 
від 10 лютого 2022 року у справі № 274/7192/20 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», ВДР Радомишльської РДА Житомирської, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 грудня 2020 року, а саме заборону АТ «Альфа-Банк» відчужувати будівлю кафе «Лісова пісня», що розташована на АДРЕСА_1 (а. с. 106-115, т. 4).
Постановою Житомирського апеляційного суду від 17 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу та рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 лютого 2022 року скасовано, ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ВДР Радомишльської РДА Житомирської області про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора ВДР Радомишльської РДА Житомирської області Калініченко Т. В. від 28 лютого 2019 року індексний номер 45746401 про державну реєстрацію права власності, яким зареєстровано право власності на будівлю, 
а саме кафе «Лісова пісня», що знаходиться на 
АДРЕСА_1 , за АТ «Альфа-Банк». У решті позову ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк» про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а. с. 116-133, т. 4).
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Стрільчука В. А., від 12 квітня 2023 року у справі № 274/7192/20 касаційну скаргу АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення. Постанову Житомирського апеляційного суду від 17 травня 2022 року залишено без змін (провадження № 61-5466св22) (а. с. 4-15, т. 5).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 
частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційні скарги АТ «Сенс Банк»та представника ОСОБА_1 - адвоката Омельчука І. М., підлягають частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду 
не відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір 
не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного 
або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов 
та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору 
та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору 
за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; 
(3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться 
в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит 
та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина перша статті 546 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до статті 553 ЦК України, у редакції, чинній на момент укладення договорів поруки від 14 травня 2008 року, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Згідно зі статтею 554 ЦК України, у редакції, чинній на момент укладення договорів поруки від 14 травня 2008 року, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором 
як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. 
Порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим 
на забезпечення виконання основного зобов`язання.
Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, у редакції станом на 04 травня 2012 року, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, 
а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Таким чином, у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки та періоду її нарахування, навіть за згодою банку 
та боржника, але без згоди поручителя або за відсутності відповідної умови 
в договорі поруки не дає підстав для покладення на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.
Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, 
на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.
Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19), 
а також у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі 
№ 489/6127/15-ц (провадження № 61-16083св20).
Закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання 
за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких інших умов основного договору.
Згода поручителя може бути висловлена у будь-якій формі, зокрема, й письмового повідомлення, додаткової угоди тощо.
У разі якщо в договорі поруки передбачена, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов`язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору 
є результатом досягнення певної домовленості між сторонами (банком 
і поручителем), а отже, поручитель дав згоду на зміну у майбутньому основного зобов`язання.
Указане узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду 
у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року 
у справі № 757/4111/13-ц (провадження № 61-37688сво18).
Пунктом 11 договорів поруки від 14 травня 2008 року визначено, що сторони домовились, що будь-які зміни до основного зобов`язання, крім змін, наслідком яких є збільшення обсягу відповідальності поручителів за цими договорами, погоджуються між позичальником та банком самостійно без повідомлення поручителя про такі зміни.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про необхідність повідомлення поручителя про зміну основного зобов`язання, якщо сторони 
не узгодили, що зміна відбувається автоматично і не потребує укладення 
між сторонами будь-якої додаткової угоди/договору про внесення змін до цього договору (див. постанови від 26 травня 2020 року у справі № 910/13109/18 (провадження № 12-7гс20), від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Отже, вирішуючи спір про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України необхідно виходити з установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. 
Крім того, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій установлено, що 14 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, а також на забезпечення його виконання, між банком, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були укладені відповідні договори поруки.
Вказаний факт є доведеним, судами надано оцінку відповідним договорам, розрахунку заборгованості. Відповідні документи оглянуті судами, що спростовує доводи ОСОБА_1 про неотримання кредитних коштів. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд установив, 
що на підставі пункту 8.4.1 кредитного договору від 14 травня 2008 року 
№ 0501/0508/88-099 (з урахуванням внесених змін та доповнень до договору 
від 11 травня 2011року), процентна ставка, встановлена у пункті 1.3 кредитного договору - 13,5 % річних, була підвищена з 04 травня 2012 року і встановлена 
на рівні 14,5 % річних, що підтверджується листом-повідомленням від 10 травня 2012 року АТ «Сведбанк» на ім`я ОСОБА_1 і розрахунком заборгованості 
за кредитним станом на 26 лютого 2018 року (а. с. 144, т. 1; а. с. 81-82, т. 4).
Отже, починаючи з 04 травня 2012 року було змінено зобов`язання ОСОБА_1 
за кредитним договором, внаслідок чого суд уважав, що збільшився обсяг відповідальності за цим зобов`язанням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 
які є поручителями згідно укладених угод.
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали згоду на збільшення процентної ставки за кредитним договором, що свідчить 
про збільшення обсягу їх відповідальності за цим зобов`язанням, без їх відома 
та погодження.
Разом із цим, такі висновки суду є передчасними. 
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України 
у постановах: від 10 вересня 2014 року у справі № 6-70цс14 і від 21 жовтня 
2015 року у справі № 6-1161цс15, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. 
Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки 
за користування кредитом; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов`язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.
Таким чином, у зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення 
на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.
Подібна правова позиція викладена й в постанові Верховного Суду України 
від 17 лютого 2016 року справа № 6-3176цс15.
Суд апеляційної інстанції формально встановив факт збільшення обсягу відповідальності поручителів, проте не з`ясував правову підставу для збільшення процентної ставки, не дослідив усіх умов кредитного договору та договорів поруки, не встановив, чи відбулося у спірних правовідносин збільшення основного зобов`язання, чи вплинуло це на обсяг обов`язків поручителя, не встановив наявність/відсутність відповідних умов у договорах поруки, що стосуються порядку узгодження з поручителем зміни зобов`язань тощо.
Банк посилається на те, що, починаючи з 04 травня 2012 року, у зв`язку 
з відсутністю страхування предмета іпотеки на наступний рік, банк скористався своїм правом і підняв процентну ставку на час порушення до 14,5 % річних, 
що не є збільшенням обсягу зобов`язання. По суті, ще є штрафна санкція 
за порушення умов договору.
Апеляційний суд, переглядаючи рішення районного суду, вказаним доводам 
не надав правову оцінку. 
Тобто, банк наголошує на тому, що відповідна зміна процентної ставки 
не є збільшенням обсягу відповідальності поручителів за кредитним зобов`язанням, а є наслідком невиконання позичальником узятих на себе договірних зобов`язань, зокрема щодо страхування предмета іпотеки. 
При цьому апеляційний суд не перевірив, чи виконував позичальник указані умови взятих на себе кредитних зобов`язань, які наслідки їх невиконання.
У спірних правовідносинах суду необхідно дослідити питання обов`язку позичальника щодо страхування предмета іпотеки та наслідків його невиконання. 
Питання щодо підвищення процентної ставки в такому випадку слід вирішувати лише після дослідження вищевказаних умов, надання оцінки всім доказам 
і доводам сторін у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).
Таким чином, доводи касаційної скарги АТ «Сенс Банк» є обґрунтованими, а тому постанова апеляційного суду, якою залишено без змін рішення районного суду, підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Крім цього, апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , в якій, зокрема вказано щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині розгляду заявленого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбуту В. В. відводу (а. с. 65-66, т. 5), залишив ці доводи взагалі без мотивування, що є порушенням вимог підпункту в) пункту 3 частини першої статті 382 
ЦПК України.
Іншим доводам касаційної скарги представника ОСОБА_1 суд касаційної інстанції не надає оцінки, оскільки постанова апеляційного суду підлягає скасуванню повністю із направленням на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, за наслідками розгляду касаційної скарги АТ «Сенс Банк».
Тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає Верховному Суду можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо 
їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи 
(з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, 
з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин 
не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві 
на апеляційну скаргу.
Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними: 1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, 
але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати 
про їх існування; 2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції 
і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних 
від нього) не міг надати їх до суду; 3) суд першої інстанції помилково виключив 
із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи; 4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу 
в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо); 5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, 
або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.
Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див.: постанови Верховного Суду: від 08 листопада 2023 року у справі 
№ 140/1322/22; від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 16 червня 
2021 року у справі № 915/2222/19, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603, 
від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17, від 31 липня 2019 року у справі 
№ 753/11963/15-ц, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, та інші).
За змістом пунктів 2, 3 частини четвертої статті 265, пункту 3 частини першої 
статті 382 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення суду зазначаються: докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься 
до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду 
на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно зі частинами першою - третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами 
та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі 
та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Законність та обґрунтованість судового рішення перевіряється за тими доказами, які надані в суді першої інстанції, та на підставі нових, якщо вони подані 
з дотриманням правил статті 367 ЦПК України.
Отже, невстановлення апеляційним судом фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, зумовило передчасний висновок 
про залишення рішення районного суду без змін, а тому доводи заявників касаційних скарг частково знайшли своє підтвердження.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду 
та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема, принципів рівності та змагальності сторін.
За наведених обставин, постанова апеляційного суду не може вважатися законною і обґрунтованою, а тому оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції 
на новий розгляд.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене вище, виконати вказівки Верховного Суду, викладені у цій постанові, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, навести належні мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу сторін, надати належну правову оцінку всім доказам і доводам сторін у їх сукупності, й ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта 
статті 411 ЦПК України).
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, 
то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги акціонерного товариства «Сенс Банк» та представника ОСОБА_1 - адвоката Омельчука Ігоря Миколайовича, задовольнити частково. 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                       І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько 
Г. В. Коломієць 
Р. А. Лідовець