П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
—————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/7096/24	

Перша інстанція: суддя Ярощук В.Г.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Домусчі С.Д.
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), головного державного виконавця Алдошиної Галини Вікторівни, третя особа - Кредитна спілка "Кредитний альянс" про скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 04.01.2024 у виконавчому провадженні № 23673841 як такої, що винесена з порушенням частини четвертої статті 27 Закону України “Про виконавче провадження”, 
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернулась з позовом до Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), головного державного виконавця Алдошиної Галини Вікторівни, третя особа - Кредитна спілка "Кредитний альянс", в якому просила суд скасувати постанову головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Алдошиної Галини Вікторівни про стягнення виконавчого збору від 04.01.2024 у виконавчому провадженні № 23673841 як таку, що винесена з порушенням частини четвертої статті 27 Закону України “Про виконавче провадження”.
В обґрунтування позову вказувала, що на примусовому виконанні в Першому відділі державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавчий лист у справі № 2-1570/2010, виданий Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 26.11.2010, про стягнення з неї та ОСОБА_2 солідарно 113366,71 грн заборгованості на користь Кредитної спілки “Кредитний альянс”. Постанова про відкриття відповідного виконавчого провадження № 23673841 було винесено головним державним виконавцем 14.01.2011, а оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору – 04.01.2024, тобто з порушенням строків її прийняття, встановлених частиною четвертою статті 27 Закону України “Про виконавче провадження”.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року позов ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задоволений.
Визнана протиправною та скасована постанова головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04.01.2024 у виконавчому провадженні № 23673841 про стягнення виконавчого збору.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) судовий збір у розмірі 1211 (Одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Перший відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що із застосуванням ч. 2 ст. 27 Закону №1404-VIII у редакції Закону №2475-VIII погіршилось становище позивача, оскільки база обрахунку виконавчого збору під час відкриття виконавчого збору та прийняття постанови про стягнення виконавчого збору не змінилась та становила 10 відсотків від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.
Додатково зазначив про те, що станом на дату винесення постанови про стягнення виконавчого збору у державного виконавця були наявні всі правові підстави винесення оскаржуваної постанови.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач, посилається на правомірність оскаржуваного рішення та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд встановив, що постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 14.01.2011 ВП № 23673841 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1570, виданого 26.11.2010 Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області, про стягнення з позивачки 113366,71 грн на користь КС “Кредитний альянс” (а.с. 10).
04.01.2024 головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено постанову про стягнення виконавчого збору у ВП № 23673841, згідно з якою постановлено стягнути з позивачки виконавчий збір у розмірі 11336,67 гривень (а.с. 11-12).
16.02.2024 позивачка ознайомилась з матеріалами виконавчого провадження №   23673841 та зробила на титульній сторінці справи відмітку, що справа не прошита та не пронумерована (а.с. 13).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець протиправно визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, застосувавши частину другу статті 27 Закону № 1404-VIII в редакції, чинній після 28.08.2018.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.
До 05 жовтня 2016 року умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулював Закон України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV в редакції на момент відкриття спірного виконавчого провадження).
Статтею 24 Закону № 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред`явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення (ч. 1).
Державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення - п`ятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом (ч. 2).
Згідно з ст. 46 Закону № 606-XIV у разі невиконання рішення у строк, установлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом, а в разі невиконання рішення немайнового характеру в строк, встановлений для добровільного його виконання, з боржника після повного виконання рішення в тому ж порядку стягується виконавчий збір у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - громадянина і в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - з боржника - юридичної особи (ч. 1).
Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні (ч. 3).
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 1 ст.13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до ст. 27 Закону № 1404-VIII (в редакції після 28 серпня 2018 року) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (ч. 1).
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 2).
Пунктом 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Згідно з ч. 3 ст. 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Отже з моменту відкриття виконавчого провадження №23673841 (14 січня 2011 року) та до прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору (04 січня 2024 року) редакції ст. 27 Закону № 1404-VIII, що визначають базу обрахунку виконавчого збору, змінювались, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Як встановлено судом, станом на час відкриття виконавчого провадження №23673841 положення ст. 46 Закону № 606-XIV передбачали стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від фактично стягненої суми.
Згідно з ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення ч. 1 ст. 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Верховний Суд у справах № 420/4279/19, №420/769/19, №1340/5053/18, №400/878/20, аналізуючи вищевказані законодавчі зміни, зазначив, що положення ст. 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача, як боржника, у порівнянні з нормами ст. 27 Закону № 1404-VІІІ в редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
Оскільки внесені Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII зміни до ст. 27 Закону № 1404-VІІІ погіршили становище боржника (позивача), а виконавчою службою фактично не стягнуто з нього коштів за виконавчим листом, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору у визначеному державним виконавцем розмірі.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06 квітня 2023 року по справі №640/20994/21 та від 14 березня 2024 року по справі №280/7418/23.
Щодо посилання апелянта на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 27 липня 2023 року по справі №500/3394/22, то колегія суддів вважає їх нерелевантними до спірних правовідносин, оскільки у вказаній справі станом на час відкриття виконавчого провадження та прийняття постанови про стягнення виконавчого збору відповідальність позивача, як боржника була однаковою, зокрема база обрахунку виконавчого збору в обох випадках становила 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом, водночас в даній справі відповідальність змінилась.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 257, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 червня 2024 року у справі № 420/7096/24 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 17.09.2024

Суддя-доповідач 		С.Д. Домусчі	
Судді	  	Г.В. Семенюк    О.І. Шляхтицький