ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 серпня 2024 року
м. Київ
 
справа № 177/326/20
провадження № 61-5447св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                    Тітова М. Ю.,                                
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулик Олександр Петрович, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Зеркін Артур Сергійович, на рішенняКриворізького районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня                 2023 року у складі судді Строгової Г.  Г.та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у складі колегії суддів:                          Бондар Я. М., Зубакової В. П., Тимченко О. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                              ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулик О. П., про визнання заповіту недійсним. 
В обґрунтування позову посилався на те, що 01 січня 2009 року ОСОБА_3 уклала з СФГ «Ромнана» договір оренди земельної ділянки, загальною площею 5,560 га, розташованої на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, належної їй на праві власності на підставі держаного акту ІІ-ДП №135130, виданого Новопільською сільською Радою народних депутатів 01 березня 2001 року. 
Термін дії договору складає 15 років з моменту його державної реєстрації.
Утриманням, використанням та доглядом за зазначеною земельною ділянкою після отримання її в оренду до теперішнього часу здійснюється СФГ «Ромнана», головою якого є позивач ОСОБА_1 
17 травня 2011 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку, загальною площею 5,560 га, розташовану на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
Після смерті ОСОБА_3 , 13 травня 2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулика О. П. із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за вказаним вище заповітом, однак постановою нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки заповіт, складений ОСОБА_3 17 травня 2011 року, скасовано новим заповітом, складеним ОСОБА_3 12 грудня 2017 року на все належне їй майно на користь іншої особи - ОСОБА_2 .
Позивач вказував, що заповіт від 12 грудня 2017 року, складений                             ОСОБА_3 , є недійсним, оскільки за життя вона зловживала алкоголем, що впливало на її свідомість на фоні тривалої багаторічної залежності від спиртних напоїв, та здобула тяжку хворобу, від якої тривалий час лікувалася та, вірогідно, померла. 
Зазначав, що 01 листопада 2011 року ОСОБА_3 звернулася до нього із заявою про видачу орендної плати за землю авансом до 2025 року, у зв`язку з необхідністю придбання медичних засобів для лікування. 
Крім того, заповіт від 17 травня 2011 року складався та посвідчувався нотаріально за місцем проживання ОСОБА_3 , у зв`язку з її хворобою, тобто вже на той момент вона перебувала у стані, який не дозволяв їй навіть з`явитися до місця роботи нотаріуса.
Хвороба ОСОБА_3 впливала на її психічний стан та призвела до неможливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, у тому числі і на момент складення оспорюваного заповіту (12 грудня 2017 року), що мало місце незадовго (за 13 днів) до її смерті.
Тому позивач змушений звернутися до суду з цим позовом, оскільки вказаним заповітом від 12 грудня 2017 року порушено його законні права та інтереси щодо набуття права на спадщину в частині вище зазначеної земельної ділянки.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куликом О. П.                          12 грудня 2017 року за реєстровим № 2360.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час складання і посвідчення заповіту 12 грудня 2017 року ОСОБА_3 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним слід відмовити з підстав недоведеності.
При цьому суд першої інстанції в основу свого рішення прийняв висновок повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 2 від 14 лютого             2023 року, проведеної судовими експертами Дніпровської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», відповідно до якого ОСОБА_3 на момент складання та підписання заповіту 12 грудня 2017 року на будь-яке хронічне психіатричне захворювання не страждала, у цей час у неї не було і ознак будь-якого тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану, а за своїм психічним станом на той час ОСОБА_3 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.
При цьому суд вказав, що даний висновок узгоджується з іншими матеріалами справи, показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 в особі представника Зеркіна А. С. звернувся до суду з апеляційною скаргою.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах якого діє               представник - адвокат Зеркін А. С. залишено без задоволення, а рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня                  2023 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
11 квітня 2024 року  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката                           Зеркіна А. С. через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2024 року.
У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
02 травня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
За життя ОСОБА_3 була власником земельної ділянки загальною площею 5,560 га, кадастровий номер 1221884700030010503, розташованої на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, що підтверджується держаним актом ІІ-ДП № 135130, видним Новопільською сільською Радою народних депутатів 01 березня 2001 року.
01 січня 2009 року між ОСОБА_3 та СФГ «Ромнана» в особі голови господарства Романова О. М. укладено договір оренди вказаної вище земельної ділянки, який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії ОП центру Державного земельного кадастру у книзі записів реєстрації договорів оренди землі 03 березня 2010 року за № 041012109439. Термін дії договору складає 15 років з моменту його державної реєстрації (п. 3.1. розділу 3 договору).
17 травня 2011 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Бойко Л. П., зареєстрований в реєстрі за № 1566, згідно якого належну їй на праві особистої власності земельну ділянку площею 5,560 га, розташовану на території Новопільської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_1 - позивачу у справі.
Після смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 13 травня 2019 року звернувся до приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулика О. П. із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою від 13 травня 2019 року нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 17 травня 2011 року за реєстровим № 1566 приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Бойко Л. П., скасовано новим нотаріально посвідченим заповітом на все майно, зробленим ОСОБА_3 12 грудня 2017 року на користь іншої особи - ОСОБА_2 .
Встановлено, що 12 грудня 2012 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким все їй майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті заповідала  ОСОБА_2 - відповідачу у справі. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куликом О. П. та зареєстровано в реєстрі за № 2360.
На підставі вказаного заповіту приватним нотаріусом Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Куликом О. П. видано                 ОСОБА_2 06 серпня 2017 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в реєстрі за № 1331, та 21 червня 2019 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 5,5600 га, розташовану на території Новопільської сільської рада Криворізького району Дніпропетровської області, зареєстроване в реєстрі за № 706, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 6/2018 заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2021 року у справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам КП «Дніпропетровська багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради.
Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 13 від 08 липня 2021 року, проведеної експертами КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, ОСОБА_3 на момент складання та підписання заповіту 12 грудня 2017 року страждала синдромом порушеної свідомості, за своїм психічним станом на той момент не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2022 року у цій справі призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпровської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України».
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що проведення повторної експертизи необхідно з тих підстав, що при проведенні експертизи від 08 липня 2021 року були не в повній мірі взяті до уваги докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, а саме пояснення свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та третьої особи - приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулик О. П.
Із висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 2 від 14 лютого 2023 року, проведеної судовими експертами Дніпровської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», вбачається, що ОСОБА_3 на момент складання та підписання заповіту 12 грудня 2017 року на будь-яке хронічне психіатричне захворювання не страждала. Також у цей час у неї не було і ознак будь-якого тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану. За своїм психічним станом на той час ОСОБА_3 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідків                  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суду пояснили, що вони були знайомі з   ОСОБА_3 , спілкувалися з нею, вона хворіла на цукровий діабет, однак вони ніколи не бачили, щоб вона вживала спиртне. В грудні 2017 року ОСОБА_3 померла, її поховав співмешканець ОСОБА_2 . Свідок ОСОБА_7 також вказував, що ОСОБА_3 бачив та спілкувався з нею приблизно за півтора місяці до смерті, вона була здорова. Свідок ОСОБА_6 вказувала, що ОСОБА_3 за тиждень «злягла», однак вона була при здоровому глузді, всіх впізнавала до смерті.
Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що висновок експертів від 08 липня 2021 року в частині того, що ОСОБА_3 на момент складання заповіту 12 грудня 2017 року страждала синдромом порушеної свідомості та не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, був зроблений експертами на підставі матеріалів цивільної справи та медичної документації. При цьому експерти враховували тяжкість її соматичного стану при виписці з КП «Центральна міська лікарня Покровської міської ради Дніпропетровської області» 01 грудня 2017 року, що могло бути причиною розвитку енцефалопатії (порушення роботи головного мозку). При цьому комісія враховувала дані, отримані при огляді лікарем терапевтом 22 грудня 2017 року, згідно яких стан ОСОБА_3 погіршився, продуктивному контакту недоступна.
Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_9 пояснив, що при складені висновку 14 лютого 2023 року експерти керувалися матеріалами цивільної справи, медичною документацією, в тому числі і довідками наданими КП «Центральна міська лікарня Покровської міської ради Дніпропетровської області», відповідно до яких дійшли висновку, що ОСОБА_3 на момент складання та підписання заповіту 12 грудня 2017 року на будь-який психічний розлад не страждала, могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 202  Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 
Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.
Право на заповіт здійснюється особисто фізичною особою з повною цивільною дієздатністю. Заповіт є правочином і безпосередньо пов`язаний з особою заповідача, повинен бути здійснений ним особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Зміст заповіту складають розпорядження заповідача відносно його майна, майнових прав та обов`язків. Ці розпорядження можуть бути зроблені заповідачем у будь-який час. 
Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
                                      
Відповідно до частини другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.
                                      
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).
                                      
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
                                      
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
                                      
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
                                      
Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
                   
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
                                      
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так                і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
                                      
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня               2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі                        № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада 2022 року у справі № 368/953/19, від 29 квітня 2024 року у справі              № 158/1037/22 (провадження № 61-18369св23).
                             
Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним і не може ґрунтуватись на припущеннях.                               
                                      
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.                                      
                                      
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
                                      
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних                       у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
У справі, що переглядається, установивши, що позивач не довів за допомогою належних та допустимих доказів ту обставину, що ОСОБА_3 на час складання оспорюваного заповіту  12 грудня 2017 року перебувала у стані, який не давав їй можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а її волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
При цьому призначення судом першої інстанції повторної судової експертизи здійснено було здійснено у повній відповідності до приписів частини другої статті 113 ЦПК України, згідно якої якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Разом із тим, належна оцінка висновкам експертизи була надана судами в сукупності з іншими доказами.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994  року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від  27  вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Зеркін Артур Сергійович, залишити без задоволення.
 
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від                             20 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від                               12 березня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 Є. В. Коротенко
         
         А. Ю. Зайцев
         
         М. Ю. Тітов