ПОСТАНОВА                                                   
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 серпня 2024 року
м. Київ
 
справа № 127/24333/20
провадження № 51-2188км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                  ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника 
ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 січня 
2024 року у кримінальному провадженні стосовно 
 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 
ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 
2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
 
Зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення. 
 
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в розмірі 
15 574,43 грн.
 
Зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення. 
 
Вирішено питання стосовно долі речових доказів.
 
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 23 січня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 залишив без змін. 
Згідно із судовими рішеннями, кримінальне правопорушення ОСОБА_7 вчинив за таких обставин: 16 червня 2020 року у період з 13:00 по 15:30, точного часу судовим розглядом не встановлено, він перебуваючи в будинку АДРЕСА_1 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті ревнощів вчинив суперечку з ОСОБА_8 , у результаті якої в нього виник умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .
Реалізуючи цей умисел, ОСОБА_7 розпочав бійку з ОСОБА_8 , під час якої, діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій та їх наслідки, правою рукою взяв зі столу побутовий ніж та здійснив ним два удари в ділянку живота і грудної клітки ОСОБА_8 . Потерпілий з метою врятування власного здоров`я почав чинити активний опір та вибив з рук ОСОБА_7 ніж. Тоді останній продовжив заподіювати  йому тілесні ушкодження кулаками по обличчю і голові. Коли ОСОБА_8 присів на диван та звернувся до ОСОБА_7 з проханням заспокоїтися, той перестав наносити ОСОБА_8 тілесні ушкодження і через нетривалий проміжок часу залишив приміщення будинку разом із ОСОБА_9 , яка під час конфлікту була поряд із ними в тій же кімнаті.
Згідно з висновком експерта в ОСОБА_8 було виявлено численні тілесні ушкодження, частина яких належить до тяжких, а інша - до легких. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, і заперечення на скаргу
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 не погоджується із судовими рішеннями стосовно ОСОБА_7 , вважає, що вони прийняті з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просить призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
 
Вважає, що суди неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, оскільки докази, надані стороною обвинувачення, не доводять винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
 
Зокрема, суди безпідставно обґрунтували свої рішення лише показаннями потерпілого про спричинення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , які не підтверджуються будь-якими іншими доказами.
 
На думку захисника, винуватість особи не може ґрунтуватися лише на єдиних показаннях потерпілого.  
 
Як він стверджує, суди попередніх інстанцій не дотрималися вимог статей 91, 370 КПК.
 
До суду касаційної інстанції надійшла заява представника потерпілого 
ОСОБА_10 , в якій адвокат просить проводити судовий розгляд за її відсутності та потерпілого, а також заперечує проти задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 .
    
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні 
 
Захисник підтримав касаційну скаргу, просив суд її задовольнити.
 
Прокурор просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни.
 
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про відкладення судового розгляду не подавали.
 
Мотиви Суду 
 
Заслухавши доповідь судді, вислухавши захисника, з`ясувавши позицію прокурора, перевіривши доводи касаційної скарги і вивчивши матеріали кримінального провадження та заперечення на неї, колегія суддів уважає, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. За частиною 2 цієї статті суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також достовірності фактичних обставин кримінального провадження, на що посилається у скарзі захисник. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Статтею 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
З матеріалів кримінального провадження убачається, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, зроблено з дотриманням ст. 23 КПК і ґрунтується на з`ясованих обставинах, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено. У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, які суд дослідив та оцінив з урахуванням положень статей 85, 86, 88, 94 цього Кодексу. Вирок суду відповідає приписам статей 370, 374 КПК.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, в тому числі за апеляційною скаргою сторони захисту, обґрунтовано дійшов висновку, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. 370 КПК розглянув кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 , винуватість якого у вчиненні умисного тяжкого тілесне ушкодження установлено на підставі об`єктивно з`ясованих фактичних обставин кримінального правопорушення, що підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно з положеннями ст. 94 КПК.
  
Водночас суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, і зробив висновок, що доводи сторони захисту про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення є необґрунтованими. Докази, покладені місцевим судом в основу вироку, є належними, допустимими і достатніми для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.
 
Так, незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї винуватості у пред`явленому обвинуваченні, її встановлено на підставі показань потерпілого ОСОБА_8 , який детально повідомив про обставини конфлікту 16 червня 2020 року, зокрема вказав, що, коли він і дружина засудженого спільно вживали алкогольні напої  ОСОБА_7 . зненацька зайшов до його будинку, де побачив дружину в оголеному вигляді, і без з`ясування обставин, узяв зі столу кухонний ніж та почав заподіювати удари в ділянку живота потерпілого, а потім став бити його руками і ногами в різні частини тіла.             
 
Ці показання потерпілого суди в межах своїх повноважень визнали достовірними, послідовними й такими, що повністю узгоджуються з іншими доказами, зокрема з фактичними даними, які містяться: 
 
-         у протоколі слідчого експерименту, проведеного за участю потерпілого від 27 липня 2020 року, в якому ОСОБА_8 відтворив обставини заподіяння йому тілесних ушкоджень;
-         у висновках експертів від 07 серпня 2020 року № 695/791 та 23 жовтня 
2020 року № 108-к про те, що в потерпілого виявлено численні тілесні ушкодження різного виду, в тому числі колото-різані рани, які за давністю утворення відповідають подіям 16 червня 2020 року;
-         у висновку експерта від 17 липня 2020 року № 286, згідно з яким, у слідах на кепці (об`єкт № 1) та шортах (об`єкт № 2), вилучених у ОСОБА_7 , знайдено кров людини, походження якої не виключається від потерпілого   ОСОБА_8 ;
-         у висновку судово-психіатричного експерта  від 07 вересня 2020 року 
№ 250, відповідно до якого в період коли було вчинено ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, він не страждав на хронічне психічне захворювання і міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. 
 
Суд також дав оцінку показанням свідка ОСОБА_9 , яка є дружиною засудженого, у частині заперечення фактів заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень ножем та про її зґвалтування потерпілим і визнав ці показання недостовірними й такими, що не підтверджуються будь-якими доказами. Водночас суд обґрунтовано взяв до уваги, що, перебуваючи в шлюбних відносинах із ОСОБА_7 , свідок зацікавлена в уникненні чоловіком кримінальної відповідальності. Крім того, необхідно зауважити, що допитаний ОСОБА_7 не заперечував самих фактів конфлікту з потерпілим і спричинення йому тілесних ушкоджень, крім тих, які заподіяні ножем.  
 
Крім того, суди взяли до уваги показання свідка ОСОБА_11 , лікаря- реаніматолога лікарні швидкої медичної допомоги, згідно з якими 16 червня 
2020 року в лікарню було доставлено ОСОБА_9 з тілесними ушкодженнями, які за відомостями протоколу, записаного з її слів, завдав її чоловік, оскільки застав з іншим чоловіком. Даних щодо факту її можливого зґвалтування ОСОБА_9 не вказувала, за результатами обстеження будь-яких ознак зґвалтування виявлено не було.
 
Суд звертає увагу, що оцінка достовірності фактичних обставин кримінального провадження не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
 
Таким чином, доводи захисника про те, що суди обґрунтували свої висновки лише на показаннях потерпілого, не знайшли свого підтвердження, оскільки як наголошувалося, суди, встановлюючи винуватість ОСОБА_7 , зважили на сукупність досліджених доказів та будь-яких сумнівів такі висновки не викликають.
 
Водночас сторона захисту не посилається на докази того, що потерпілий міг отримати тілесні ушкодження за інших обставин.
 
Обґрунтованих сумнівів у тому, що суди попередніх інстанцій під час оцінювання доказів допустили істотні порушення процесуального закону, за результатом перевірки матеріалів кримінального провадження не виникає, і таких обставин не наводить сторона захисту.  
 
Отже, зіставивши докази в їх взаємозв`язку, суди умотивовано визнали, що показання потерпілого та свідків і фактичні дані, що містяться у протоколах слідчих дій та у висновках експертів, беззаперечно підтверджують винуватість засудженого. 
 
Зважаючи на це, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, які передували подіям 16 червня 2020 року, та факти заподіяння тілесних ушкоджень, повідомлені потерпілим та їх локалізація, вказують на вчинення  
ОСОБА_7 умисних дій направлених на спричинення ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень. 
 
Покарання, призначене ОСОБА_7 в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК є обґрунтованим і справедливим.
 
Інші доводи захисника стосовно переоцінки фактичних обставин подій, повноти дослідження доказів та їх достовірності Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК.
 
У касаційній скарзі містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.
 
Істотних порушень кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які могли бути безумовною підставою для скасування судових рішень, суд касаційної інстанції не встановив. 
 
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК,  Верховний Суд 
 
ухвалив:
 
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 січня 2024 року у кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                                  ОСОБА_3